Amerikanske monsterfilmer er populære over hele verden.
Din guide for denne sjeldne odysseen er den nye skrekkstjernen,
en skikkelig liten terror. Mine damer og herrer, her er Chucky!
Det er showtime!
Hvor i helvete er Andy?
Savnet du meg, Andy?
Andy, skjerp deg!
Du oppfører deg som om du aldri har sett et lik før!
- Jeg har aldri sett en dukke som deg før. - Utrolig, ikke sant?
Jeg har ikke noe 'problem' med å drepe.
- Chucky gjorde det. - Hva snakker du om?!
- Bare hold deg unna den dukken! - Det er bare en dukke.
- Bevis at det bare er en dukke. - Si noe, for helvete!
Skjer'a, Phil? Og vips, du er død.
- Du er død. - Nei, du er død.
- Nei, du er død. Vi drepte deg! - Det er umulig å holde en bra fyr nede.
Jeg er Chucky, morderdukken! Og jeg digger det!
Kan du ta meg tilbake til begynnelsen da alt dette startet?
Jeg har vært horrorfan hele livet.
Jeg skrev det første manuset da jeg var student ved UCLA.
Jeg ble inspirert av skrekkfilmene som jeg vokste opp med som barn.
Jeg likte spesielt Brian De Palma.
Som 'Carrie', 'Kledd for mord' og 'The Fury'.
Så jeg skrev fordi det var billigere.
Bare prisen på papir og, på den tiden, en skrivemaskin.
Dette var før datamaskinene. Utrolig, hva?
Hver helg i en periode tidlig på 80-tallet
kom det ut en ny slasherfilm. Det var en strøm av dem.
Da den første A Nightmare on Elm Street kom ut i 1984,
var det veldig uvanlig at en helt var en skurk som Freddy Krueger,
som var vansiret og ond. Det var en ny type horrorfigur.
Det var en relaterbar horrorfigur. Det var ikke et monster.
Det var ikke en som gryntet og stønnet og brøt seg inn.
Han var en fyr, og han var kjepphøy.
Han likte deg, han fikk deg til å føle deg spesiell.
Og det var noe med de elementene som tiltrekker publikum.
Det var på den tiden da morderne i filmer hadde personligheter.
De ble helten, men det var en formskifter, for det var også et humoristisk innslag.
Sansen for humor er enorm. Det at han hadde humor i ondskapen sin.
Freddy Krueger var liksom: 'Velkommen til beste sendetid, hurpe!'
Så den typen figurer ble hovedrollen i filmen.
Det handlet ikke om tenåringsbarna, og det handlet ikke om heltinnen.
De filmene handlet om skurken.
Det banet veien for andre antihelter som du hatet
og var redd for, men som man også ble tiltrukket av.
Og det banet vei for en Chucky.
Det som skjedde, var at min kone og jeg hadde vært i England, i London.
Og jeg kjøpte boken The Victorian Dollhouse Murders.
For ideen om dukker som kommer til live, skremte vettet av meg som barn.
Talking Tina fra Twilight Zone.
Og da jeg kom tilbake, ga jeg henne boken og sa:
'Jeg vil gjerne gjøre noe med dukker.'
Hun sa: 'Det var faktisk et manus som kom ut for ca. 6 md. siden kalt Blood Buddy'.
Men det ble avvist av studioene. Jeg sa jeg ville lese det.
Jeg hadde gjort 'An American Tail'. Neste gang ville jeg gjøre noe skummelt.
Og hun ga det til meg, og jeg likte den generelle ideen.
En god idé, Dons konsept av en dukke som er programmert
av Madison Ave for å komme til live.
På Madison Avenue refererer de til barn som forbrukerpraktikanter.
De trener opp barn til å ønske seg ting de ikke trenger og blir tvangskjøpere.
På midten av 80-tallet hadde Cabbage Patch Dolls nettopp kommet ut.
De var enorm etterspørsel. Og jeg innså at denne levende dukke-greia
i skrekksjangeren... Jeg hadde sett Talking Tina på Twilight Zone.
Jeg hadde sett Magic med Anthony Hopkins. Men jeg innså at ingen hadde gjort
den levende dukke-greia som en spillefilm der man behandler dukken som en figur
som faktisk kan føle noe, og man kan gi ham sider med dialog.
Og Gremlins hadde nettopp kommet ut.
Med Gremlins skjønte jeg at animatroniske effekter hadde nådd et punkt
der de var sofistikerte nok til at dukkene faktisk kunne vise følelser.
Så alle disse ideene kom sammen, og ut kom det første Chucky-manuset.
BATTERIER IKKE INKLUDERT
BLOOD BUDDY
Man var litt lei av veteran-slashere som Freddy og Jason og Michael Myers da.
Don kom til kontoret mitt, og vi møttes, og jeg fikk rettighetene til manuset.
Han hadde en avtale hos Disney da. Så han hadde kontor på Disney-tomten.
Og jeg er 20, så det var veldig stort at noen som var så etablert
og hadde gjort så store jobber, interesserte seg
for det jeg hadde skrevet og støttet det og fikk det i gang.
Slasher-sjangeren var klar for litt friskt blod,
og Chucky leverte det til gangs i 1988 da Child's Play kom ut.
Jeg jobbet litt med noen egne ideer for den,
for den manglet det Frankenstein-øyeblikket.
Det var ikke det øyeblikket da skapningen kom til live.
Han var en dukke med blod i seg, ikke ekte blod, men du kunne være blodvennen dens.
Jeg følte veldig sterkt at det burde være noe helt annet der.
Så historien i originalen begynner
med en morder, Brad Dourif, løpende gjennom gatene, og politiet jager ham.
- Han søker tilflukt i en lekebutikk. - Han blir skutt av en politietterforsker.
Men før han dør, utfører han et mystisk voodoo-ritual
som tar hans ånd og setter det inn i denne livløse dukken.
Det var det som brakte skapningen til live.
Navnet var veldig viktig. I Dons manus var det Buddy.
For meg var mennene som hjemsøkte barndommen min,
James Earl Ray, som skjøt Martin Luther King, Lee Harvey Oswald og Charles Manson.
Så Charles Lee Ray er alle tre navnene.
Og... Jeg vet ikke om du visste det. Ja.
Og derfra kalte vennene hans ham Chucky.
Hei, jeg heter Chucky, og jeg er vennen din for alltid, hei-hå!
Vi følger unge Andy Barclay som er et ensomt barn som bor med en alenemor.
Og han vil ha en Good Guys-dukke, for det er på moten det året.
Andys mor kjøper dukken til Andy. Snart har Andy en ny bestevenn,
men det er ikke den typen bestevenn du vil ha.
Det er heller hans verste venn.
Hei, jeg heter Chucky. Vil du leke?
Til presentasjonen min hadde jeg laget skisser
av hvordan jeg trodde Chucky ville se ut. I full vigør.
De har alle gensere eller kjeledresser.
Jeg jeg tok elementer av barndomsgjenstander,
som et lite barneballtre, ting som generelt sett er harmløse.
Det ble et viktig kjennetegn for ham.
De klærne og fargene som fulgte med.
My Buddy-dukken som Don snakket om, hadde rødt hår.
I eventyr er ofte rødhårede onde.
Det er delvis derfor Chucky har rødt hår. Det er bare dumt og latterlig.
Og selvfølgelig vet vi at rødhårede er de snilleste menneskene i verden,
men i eventyr er de forkynnere om ondskap.
Den viktigste delen var å snu denne snille dukken som kunne vært
på hyllen på ToysRUs eller noe,
og hvordan det vil se ut da monsteret kom ut.
Jeg sa snakk til meg, for helvete, ellers kaster jeg deg i peisen!
Din dumme hurpe! Din skitne tøyte!
I de scenene endret han seg fra en mopphåret fyr til en med vikende hårfeste.
Jack Nicholson fra The Shining var min inspirasjon for det ansiktet.
Jeg kan ikke komme på noe å si. Faen heller.
- Chucky er veldig kjent. - Chucky er så kjent.
Chucky er det mest kjente du har gjort?
Ja, men jeg er ikke i nærheten av den stjernen som Chucky er.
Jeg var en stor fan av ham som barn, da jeg vokste opp: Gjøkeredet.
Jeg var førsteårsstudent i Columbia University, 18 år gammel,
og han underviste en skuespillerklasse der, og jeg fulgte undervisningen.
Så endte han tilfeldigvis opp med å spille denne figuren jeg skapte.
Jeg castet ham ikke. Tom Holland, som regisserte den første filmen, castet Brad.
Hvordan var det å bytte fra skuespill til stemmeskuespill?
Det er det samme, egentlig.
Man blir vant til hvordan man jobber med en mikrofon.
Etter en stund blir det bare helt naturlig.
Så mye av den figuren er stemmen.
Og man kan se at han har det gøy som en liten dukke som ble levende.
'Ok, nå er jeg her, men jeg skal ha det gøy med det.'
Det er veldig gøy og inspirerende å jobbe med ham.
Poenget med Brad er at han ikke nedverdiger seg til dette i det hele tatt.
Brad går inn i dette liksom: 'Hvor kommer han fra?'
Han sier ikke: 'Hva er Chuckys motivasjon?'
Men vi snakker om det på samme måte som jeg gjør med andre skuespillere.
Vi tenker: Hva er underteksten her?
Det er noe veldig gøy med å være skurken.
Den rare motivasjonen om at jeg vil skade noen.
Jeg bryr meg ikke om hvem jeg tråkker på. Dette er det jeg vil, og jeg skal få det.
Det er noe rart og rent med den motivasjonen.
Det er litt gøy. Som egentlig er enda skumlere. Det er den skumle delen.
Jeg tror det er å finne sannheten i deg selv om dine egne følelser og følelser
og elementene som fører deg dit. Du kan gi deg selv
mange ulike grunner til hvorfor du oppfører deg som du gjør.
Det er en rettferdiggjørelse. Du finner en rettferdiggjørelse i din egen ondskap.
Skuespill er intensjon. Og vi alle har et slags
voldelig hjerte. Vi er alle mordere. Ondskap fins ikke.
Alt ondt er bare menneskeheten.
Det er uakseptabelt, men det er fortsatt menneskelig.
Vi lager et scenario for oss selv som gjør oss i stand til å utføre onde handlinger.
Historien er full av forferdelige handlinger av vold og grusomhet.
Og vi er alle i stand til det.
Vi liker å kalle ting onde fordi vi liker å late som vi ikke er det, men vi er det.
Han jobber hardt med det, og det setter jeg stor pris på.
Så når du spiller noe sånt,
bruker du bare den delen av deg selv.
Du dreper ikke noen, men hensikten er der.
Gi meg gutten, og jeg lar deg leve! Hører du meg? Gi meg gutten!
Jeg har aldri vært redd for dukken, og jeg er ikke redd for Brad.
Da jeg møtte Alex, var han 6 og jeg 25.
Det er en rar kontekst å møte et barn
i en profesjonell sammenheng der man er kollegaer.
Husker ikke så mye annet fra å være seks, men husker at jeg var i filmen.
Og jeg husker mye om innspillingen og bak kulissene.
Han var en liten skuespiller som iblant føltes som sjefen min, på en rar måte.
Å være barneskuespiller er definitivt en interessant situasjon.
For du får mye av en voksens ansvar.
Han regisserte meg aldri. Han var bare forfatteren.
Jeg forgudet Don da jeg var liten.
I tillegg til å være en god skuespiller, er han en veldig smart fyr.
Og jeg var en smart gutt. Jeg var ikke bare:
'Still deg foran kameraet, Johnny, og gjør dette.'
Jeg kunne hele manuset utenat. Jeg kunne alles replikker.
Gøy å se en syvåring: 'Vi må gå gjennom denne scenen. Liker ikke denne dialogen.
Jeg vet ikke om denne replikken fungerer.'
Det er noe veldig morsomt med et barn som banner også. Det er så opprørende.
Men når han er...
Han sa at tante Maggie var en skikkelig hurpe og fikk som fortjent.
Jeg viste den til kjæresten min:
'Hvorfor sier den ungen det?' 'Det er ikke ham, det er dukken!
Det er Chucky. Det er ikke hans feil!'
Jeg hadde aldri sett noe slikt. Og hver gang en film bruker et barn,
blir jeg redd på et helt annet nivå.
Om dagen forestiller barn seg og later som.
Om natten har barn den mørkeste fantasi.
Det er noe av det kule med å ha en barne- skuespiller, spesielt i 'Child's Play'.
For det er den uskylden og den kvaliteten i at de ikke setter opp en fasade.
De prøver ikke å late som. De er bare veldig sannferdige.
Skjønnheten og så den mørke siden av hva figuren går gjennom, tap, atskillelse.
Det er en viktig del av barndommen.
Derfor likte jeg Dons manus opprinnelig, for her har man dette barnet
som sa: 'Dukken min har våknet til live og snakket til meg.'
Andy, slutt. Du vet utmerket godt at du finner på dette.
Og én etter én begynner folk rundt ham å dø.
Og iblant, spesielt i skrekkfilmer,
føler jeg at det gir en av de mest skurrende reaksjonene.
Gråtescenen som jeg gjorde i den første, der Andy gråter og frykter for livet
fordi Chucky skal drepe ham...
Etter at Chucky har drept flere personer,
blir Andy tatt til en psykiatrisk institusjon som mistenkt.
Som gutten som ropte ulv, men han forteller sannheten.
Og det er så sinnssykt at ingen ville tro ham,
og han blir adskilt fra moren.
Imens prøver Chucky å ta over Andys kropp og sjel.
Han er innelåst, men han sklir nedover stolen.
Han gråter fordi Chucky skal ta ham, og de tror ham ikke.
Jeg gruet meg sånn til den scenen.
Jeg gruet meg fordi det var en gråtescene.
Som barn hater du å gråte på kamera, for du vil bare ha det gøy.
Som voksen tenker jeg: 'Når kan jeg gråte?'
Da det endelig var på tide å gjøre det, bare slapp jeg meg løs og gråt.
Vær så snill, ikke forlat meg, vær så snill.
Jeg bare: Stakkars gutt. Han er i ferd med å bli tatt.
Folk har sagt at man bare kunne sparket dukken, det er ikke skummelt.
- Og det forstår jeg aldri. - Hvor skummel kan den lille leken være?
Du kan sparke ham. Kaste ham over rommet.
Hvis jeg går gjennom huset mitt, og en dukke ble levende,
ville jeg nok fått hjerteinfarkt og dødd. Det er virkelig skummelt.
Jeg tror det er grunnen til at publikum liker figuren, fordi han er en underdog.
Han er standhaftig. Han kan overvinne sine mangler og gjøre jobben.
Jeg hadde nettopp kommet inn i Writer's Guild, og det ble streik,
så jeg kunne ikke være på settet til Child's Play 1.
Men da filmen var i klippestadiet, var David snill,
for han ikke trengte ikke, og mange produsenter ville ikke gjort det,
og inviterte meg inn i klipperommet for å se hva de gjorde.
Og bare for å høre min mening.
Det er morsomt fordi Don ble så fenget, og da Liz og jeg var i London,
og jeg kjøpte boken The Victorian Dollhouse Murders...
Det er etter annet i oss. Folk som blir skremt for dukker.
Folk sier ofte: 'Jeg er redd for dukker.'
For det er noe med et livløst objekt som...
Ingen følelser, men bare et smil.
Dette som frosne uttrykket som gir rom for at fantasien
kan gjøre hva som helst og gå hvor som helst.
Jeg tror at det er ideen med å bringe
bildet av menneskelig form til live, som ikke burde være der.
Det var snilt av ham. Og jeg tror det var da vi virkelig knyttet tette bånd,
ikke bare som kolleger, men som venner.
Og så var heldigvis filmen vellykket, og de ville lage en oppfølger.
Hvis det var en film, ville man trengt 3-4 oppfølgere for å yte det rettferdighet.
Jeg var så stolt av arbeidet som alle gjorde,
men jeg drømte aldri om at det ville komme en oppfølger.
Jeg tenkte ikke sånn engang. Vi skulle lage filmen og så gå videre.
Så vi laget to filmer på rappen, egentlig.
Jeg fikk Don tilbake på den andre filmen.
Ja, han ble skrevet om av John Lafia på den første filmen,
og så Tom Holland etter det.
Men han har alltid blitt kreditert som forfatteren i 30 år med Chucky.
I 'Child's Play 2' blir Andy Barclay sendt til å bo hos fosterforeldre,
spilt av Jenny Agutter og Gerrit Graham.
Og de tror selvfølgelig ikke på at denne dukken har forfulgt ham
i så mye av hans unge liv. Og de ender snart opp med å møte Chuckys vrede.
Jeg har fått nok!
- Men du må drepe ham! - Andy!
Jeg har ingen favorittminner fra innspillingen fordi
hele opplevelsen var så spennende for meg.
Jeg var så utrolig glad for å være der.
Dette var den store produksjonen.
Så jeg så opp til dem alle da jeg var liten.
Og jeg hadde en livstid på å huske at jeg så opp til dem.
Han var 7 og jeg 24. Så jeg var som en storesøster for ham da.
Han har fortalt meg at jeg var den han husker var snillest mot ham da.
Han følte jeg var en storesøster.
Christine føles virkelig som min storesøster.
Det er et forhold som sjelden utforskes i skrekkfilmer eller filmer generelt.
Fostersøskenforholdet. Han er litt ødelagt fra opplevelsene,
men han har dette eldre søskenet som han fester seg ved.
Hun behandler ham som en likeverdig og: 'Livet er fælt, men jeg skal hjelpe deg.'
Og hun kjemper for ham. Vakkert.
Jeg var på audition.
Agenten min skaffet meg en avtale, og jeg gikk og leste.
Min styrke var å spille eksentrisk, misforstått, tøff med hjerte av gull.
Det gjorde jeg i mange, mange år.
Og jeg fikk ikke rollen. Men jeg fikk en episode av 21 Jump Street.
Og da jeg kom tilbake fra Jumpstreet, fikk jeg en episode i Baywatch.
Og jeg jobbet, og jeg følte meg sterk. De hadde ikke funnet Kyle ennå,
så de bestemte seg for å gå tilbake og teste jentene som nesten fikk rollen.
Og jeg gikk tilbake med selvtillit.
Jeg måtte inn og ut fort
for å dra på stranden og gjøre en hel dag på Baywatch.
Selvtilliten min endret seg enormt for den andre auditionen. Derfor fikk jeg rollen.
Den svarte skinnluen er min. Jeg brukte den flere ganger, bl.a. på Beverly Hills.
I den nye Beverly Hills. Og den gamle Chucky og den nye Chucky.
Det er den viktigste memorabilia jeg har fra karrieren min.
Jeg eide den før jeg ble skuespiller.
De laget en stor labyrint av de tomme Chucky-eskene.
Det var kjempegøy. Jeg husker at jeg smeltet ned Chucky med den varme voksen.
- Den var jo ikke varm, men så varm ut. - Den siste sekvensen
i leketøysfabrikken er bare utrolig.
Når du ser en film om en morderleke, vil du at den skal ende i en leketøysfabrikk.
Alle disse scenene var actionfylte deler av filmen, men også tidkrevende.
For hvis det er mer krevende av oss fysisk,
er det mest sannsynlig mer krevende for Chucky, og ergo mer dukkearbeid.
Det trengs alle ni dukkeførere for å jobbe med ham.
Vi har en fyr på bena, en fyr på en arm, en fyr på en annen arm.
Tre ansiktsdukkeførere som tar leppene,
brynene, øynene, en dukkefører på hodet og kroppen.
- Andy! Skynd deg! Han er rett bak deg! - Din lille dritt!
Denne lille hæren av teknikere var nødvendig for å bringe Chucky til live.
Det er egentlig en slags animasjonsfilm. Den er spilt inn i live-action,
men han var helt animert, bare i en slags dukkeforstand.
Kevin skaffet noen av de beste folkene i bransjen.
Den største utfordringen for oss, crewet og dukkeførerne,
var å få dukken til å gå overbevisende.
Du har vært veldig rampete, frøken Kettlewell.
Nå er Kevin en venn,
men på den tiden føltes alle som var over meg, som guder.
Og dukkeføringen man gjorde for å bringe Chucky
til live for å gjøre det umulige... Og de gjorde det.
I den første filmen brukte vi en kortvokst og skiftet mellom de to.
Kevin har nå gjort at vi ikke trenger kortvokste.
Jeg var veldig begeistret for å være der.
Spesielt første halvdel av innspillingen, som var på Universals eiendom.
Det var på en scene som på da hadde verdens eldste eksisterende filmsett.
Det var operahuset fra den originale Phantom of the Opera,
som siden har brent ned. Men å være på Universal hvor
Universals monstrene ble født, og å være skuespiller i jobb er...
Du føler deg som en skuespiller og føler du er del av det historiske fellesskapet
når du er på et av de gamle filmsettene. Det er magisk.
Vær så snill, jeg bare lekte.
Nei!
Child's Play 2 og 3 ble spilt inn fortløpende.
De ble produsert for fort. De kom ut med under et års mellomrom.
De hadde Justin Whalin, som jeg fortsatt aldri har møtt.
- Han spilte Andy. - Ikke for å si noe stygt om Justin Whalin,
men jeg var så knyttet til Alex, som er en fortryllende unge.
Jeg skjønner at de ville gjøre ham eldre pga. historieprogresjonen.
For jeg var ikke gammel nok. Jeg var bare ti år den gangen.
De ville at han skulle være 16 og ha kjæreste og gå på militærskole.
Og hvert prosjekt jeg noen gang har laget,
har alle med barn å gjøre, enten det er Hocus Pokus,
An American Tail og en liten jødisk mus, er de alle barn.
Da jeg hørte at vi skulle lage en tredje, antok jeg at jeg ville være med.
Som tiåring var det en litt bitter pille å svelge.
Andy Barclay og Chucky er de prosjektene som jeg tiltrekkes av.
Utforskningen av barndommen er alt for meg.
For meg danner det hvem vi er som mennesker.
Hva skjer med ekte mennesker i det virkelige liv når de opplever vold?
Når du er barn, vil det ødelegge deg.
Jeg så den da den kom ut. Og jeg tenkte, ok.
Kanskje jeg ser sånn ut når jeg er 16. Vet ikke.
Han gjorde en god jobb. Filmen var morsom.
Onelinerne var i ferd med å bli litt mer fremtredende.
Ikke fuck med Chuck.
Den har veldig gode drapsscener.
Så sadistisk det er å få barna til å drepe hverandre,
i stedet for at han gjør det, ved erstatte de paintballene med patroner. Sprøtt.
Og Chuckys dødsscene er spektakulær i den filmen.
Og så ender de opp med å drepe Chucky til slutt. Eller gjør de det?
Og vi begynner Bride of Chucky med at hans ekskjæreste Tiffany
syr ham sammen igjen og gjenoppliver ham.
Ade Due Damballa. Våkne!
Da jeg tenkte på den figuren med Bride of Chucky,
visste jeg at det måtte være tosidig.
Våkne. Våkne, våkne, våkne!
Det måtte være en film om forholdet mellom disse to figurene.
Så Bride of Chucky måtte være veldig forskjellig fra Chucky.
Du ser ut som Martha Stewart med den der.
- Hvem faen er Martha Stewart? - Idolet mitt.
De prøvde noe helt nytt med Bride og forandret det skikkelig.
Det var den perfekte justeringen for å endre måten Chucky var på.
Så filmene ble slik de måtte være for den tiden.
Introduserte Tiffany, som virkelig revitaliserer serien.
Chucky er litt mer rettfrem blodtørstig.
Mens Tiffany har noen konvensjonelle ønsker i livet sitt.
Hun vil ha kjærlighet. Hun vil ha hengivenhet. Hun vil bli forstått.
- Å, det er så romantisk. - Jeg gir dem seks måneder.
Og Tiffany er basert på min venn Ronna. Tiffany ser ut som Ronna.
Det var slik de to ble til. Som så klart er Jennifer Tilly.
Jeg elsker David Kirschner. Han kom til meg
i begynnelsen da jeg var veldig nølende.
Vet ikke om jeg vil lage en Chucky-film.
Jeg ante ingenting om Chucky-filmene da.
Men han sa: 'Jeg vil møte deg.' Han holdt en presentasjon.
Vi dro til Bel Air Hotel. Han hadde Chucky-dukken i bagasjerommet.
Han tok den frem veldig ærbødig. 'Dette er Chucky.'
Han introduserte meg liksom for Chucky.
Jeg kjente ikke Jennifer Tilly, men jeg skrev den for henne.
Og da går det ikke, for slike ting funker sjelden. Men så ville hun gjøre det.
Tror han følte at når jeg så Chucky-dukken
og jeg hørte hva Chucky var, ville jeg selvfølgelig bli forelsket
i hele Chucky-serien og komme om bord.
Noe jeg gjorde. Han var god til å overbevise meg.
Etter å ha gjort tre enkle, relativt konvensjonelle skrekkfilmer,
gjenoppfant vi den som en komedie. Og hun var en stor del av det.
Når slasher-serien når sin utbrenthetsfase,
gjør skaperne én av to ting.
De lager enten de påfølgende kapitlene komiske, horrorkomedier.
Eller de tar morderne sine og plasser dem i verdensrommet.
Med Bride of Chucky var jeg lettet over at de gjorde det mer komisk.
Jeg var virkelig uforberedt på humoren og historien
og det virkelig flotte manuset og de flotte figurene.
Chucky-filmene var revolusjonerende i å introdusere homofile figurer.
Det var viktig for meg med de filmene å appellere til den undergruppen.
Det har liksom tatt seg opp
siden Bride of Chucky, da vi begynte å ha et homofilt tema.
Don er homo, og han har hatt mange interessante homofile figurer i serien.
F.eks. bestevennen i Bride of Chucky.
Og Alexis Arquettes figur og Tiffany.
Jennifer Tilly har alltid appellert til et homofilt publikum,
helt fra hennes rolle i Bound.
Min favorittscene, dessverre, er da jeg ble drept.
Det var da Tiffany var i badekaret. Jeg syns det var så filmatisk.
Da jeg ser på Bride of Frankenstein, og jeg begynner å gråte,
for jeg kan relatere til Bride of Frankenstein.
Og så begynner Chucky å gå nedover gangen med de små Chucky-bena hans.
Og så kaster han tv-en i badekaret.
Og jeg skriker, og Bride of Frankenstein skriker.
Og Bride of Frankenstein dukker opp, og jeg går under.
Det er så vakkert filmet.
Bare ideen om at elektrisiteten ville fått alle disse boblene til å svirre.
Det er et skikkelig kult bilde.
Det er det som er så genialt med Dons skapelse av scenen.
- Man har bobler satt mot drap. - Det var spesielt for meg,
for jeg følte at jeg tok et steg videre som forfatter.
Jeg regisserte ikke den, bare skrev den.
Og regissøren og filmfotografen på den filmen
var de flotte kinesiske filmskaperne Ronny Yu og Peter Pau.
Og man kom på settet hver dag, og det var så vakkert.
Jeg tror alle elsker makeoveren hun fikk. Hun var en kjedelig middelklassedukke.
Og plutselig tar hun på svart neglelakk,
militærstøvler og gjør seg om til en skikkelig tøffing.
Hun er skikkelig fin og ser fantastisk ut.
Som om hun var en skikkelig kul jente i det virkelige liv, hvis du skjønner?
Barbie, dra hjem og vogg.
Det er nok minimum syv personer,
men det kan ta opptil åtte eller ni personer per dukke.
Veldig komplisert koordinering.
Hvis man bare har å gjøre med en dukke, er det lettere.
Vi brukte timer på timer med ADR på det.
Hvis den har interaksjon med en menneskelig skuespiller,
må det tenkes ut lenge i forveien. Og så må man øve mye.
De satte opp to båser, så når vi sa replikkene vi kunne se hverandre.
Det var fantastisk å jobbe med en stor skuespiller som ham.
Iblant improviserte jeg, og så gir han noe tilbake.
- Hun er gøyal. - Strålende til å improvisere.
Jeg er ikke i nærheten. Hun er i en annen klasse.
Og hva sier Martha at du skal gjøre når gjester kommer på middag
og du ikke har hatt tid til å handle?
Du improviserer.
Det Charles Lee Rays lik ble begravet er det en amulett
som kan gjenopprette deg tilbake til menneskelig form.
Ok, kom igjen.
Ja da. Jeg styrer, og du kan ta deg av pedalene.
Vi er dukker, din dust!
De får Tiffanys nabo til å kjøre dem dit.
Og de vet ikke at alle dukkene er i live.
De vet ikke at disse dukkene begår drap underveis.
Drap som ungdommene selv blir mistenkt for.
Så i prosessen ender de opp med å gifte seg.
Når Chucky får en brud, menneskeliggjør det ham litt. Man kan relatere til ham.
Han er ikke bare en morderisk, liten galning.
Han har mange problemer som flere menn har.
Som en masete kjæreste som klager over at hun ikke får nok sex.
Kjærlighetsgreiene mellom Chucky og Tiffany, som begge er dukker,
var bare så søtt.
Og moro.
Så hadde man sex oppi det, som var bra. Bride of Chucky hadde sex med skrekken.
Godzilla hadde aldri sex. Frankenstein runket ikke.
Vi hadde ikke monstre som hadde et sexliv, men det hadde Chucky.
Og noen av de beste tingene var helt improvisert.
'Bruker man ikke prevensjon?' 'Tiff, jeg er et kondom, for faen.'
- Om jeg har kondom? - Ja.
Tiff. Se på meg! Jeg er laget av gummi!
Brad så på meg mens han sa replikkene.
Og på slutten av filmen da figuren min døde,
så jeg bort, og tårer strømmet ned ansiktet hans.
Han var så trist. Og så begynte jeg å gråte også.
Og så etterpå sa han til Don: 'Hvorfor har jeg ikke fått en kone før?'
Og de ender opp med å få en baby.
Hva gjorde at du brukte Tony Gardner som leder for effektavdelingen
i Seed og fremover? Hvorfor det skiftet?
Kevin Yagher hadde jobbet med oss på de fire første filmene.
Gjorde en god jobb. Hans kone er Catherine Hicks, som spilte moren i første film.
Alt var flott. Og så da vi skulle lage vår femte film,
fikk ikke Universal inngått noen avtale med ham.
Vi kuttet budsjettet veldig.
Når slasher-serien din fortsetter, vil hver påfølgende film
spille inn mindre enn den før den. Så det er avtagende avkastning.
Så ja, pengemennene har en tendens til å kutte budsjettet.
Og de ville ikke gi seg. Og de var urettferdige mot noen
som hadde vært lojale og gjort en flott jobb.
Jeg elsket det Tony Gardner brakte til serien også.
Vi fikk sjansen til å møte ham. Og siden vi hadde laget Hocus Pokus sammen,
kunne jeg ringe ham og si: 'Er du interessert i å gjøre dette?
Du tar over for Kevin i Chucky.'
Og jeg tror han nølte litt. Han er en lojal person og lojal mot håndverket sitt.
Men jeg sa: 'Hvis det ikke er deg, blir det en annen.
Og du gjorde en så god jobb på Hocus. Ville du vurdert dette?
Har du gjort noe slikt?' Han sa: 'Ikke gitt liv til en dukke,
men jeg har gjort mye annet, brakt ting til live.'
Så Don og jeg møtte ham.
Jeg liker å jobbe med smarte mennesker, for de er allierte
når man lager det sammen, som han definitivt var.
Og det har vært dette partnerskapet siden.
Chucky og dukkeførerne må alle gå ned i denne fantasien sammen.
Vi må alle gå inn i dette riket vi har skapt og gjøre det troverdig.
Det står i kø.
Hva? Å, unnskyld. Hva skulle du si?
Og kutt.
- Tony, fornøyde? - Ja, vi tar den.
Jeg finner glede i å få noe
som ikke er ekte, til å bli oppfattet som ekte for andre.
Det var en merkelig start for oss,
for vi skulle kopiere Kevin Yaghers dukker.
Men vi hadde ingen ressurser fra Universal eller fra Kevin.
Alt vi hadde å gå ut fra, var VHS-kassetter av filmen.
Vi pauset VHS-filmen og tok stillbilder fra tv-en.
Og det var vårt referansepunkt.
Vi hadde tre måneder på å bygge alt.
Og så skulle vi til Romania og sette i gang.
Vi hadde et helt team med dukkeførere som kom inn fra England for å hjelpe oss.
Vi var fem fra USA,
og så ytterligere 15 personer fra Storbritannia.
Så vi hadde fantastiske ressurser, og hadde det kjempefint.
En annen ting som var gøy, var å få
designe Glen fra grunnen av.
Vi visste at han måtte ha skarpe tenner, for det ble etablert i Bride.
Men bortsett fra det sto vi fritt til å leke med Glen, og det var herlig.
Og jeg elsker hvordan Glen ser ut. Han ser ut som et Walter Keane-maleri,
eller Margaret Keane som faktisk malte dem, omgjort til horror.
Det var skikkelig gøy.
Bare prøve å finne på hvem denne figuren er.
Don hadde en idé om at det skulle være en Dickens-aktig figur, som Oliver Twist.
Don følte sterkt at det ville vært fint å utforske familiedynamikken ytterligere
ved å inkludere dette barnet.
Se, jeg har fortsatt halskjedet du etterlot til meg.
Det virket naturlig at vi ville utvikle det til et hjemlig drama.
Seed of Chucky var en av de mest bisarre opplevelsene i livet mitt.
Det er merkelig å se på
en bitteliten dukke med små, blunkende øyne som sier:
'Miss Tilly, du kan gjøre det på den enkle måten.
Eller på den vanskelige måten.
Jeg spilte meg selv, Jennifer Tilly, internasjonal filmstjerne.
Jeg spilte Tiffany, en snakkende dukke som var min største fan.
Og så spilte jeg Tiffany i Jennifer Tillys kropp.
Jennifer gjør virkelig narr av seg selv i denne filmen på en herlig måte.
Hvorfor får jeg det aldri noen av de gode rollene lenger?
Hvorfor tar ingen meg seriøst?
- Fine pupper. - Takk.
Ja, jeg hadde en partner. Vi kranglet og klinte og gjorde det vi gjorde.
Og drepte sammen.
- Fikk et barn sammen. - Fikk et barn sammen.
Jeg kjente Brad pga. Ringenes herre. Brad er Grima Wormtongue.
Fikk dere noen gang vært i båsen sammen da dere gjorde voiceover for Seed?
Nei, det var bare meg.
Don hadde alle disse bildene av hva alle skulle se ut som.
Og så hadde han dialog for mesteparten av de andre figurene i scenen,
så jeg visste hvordan de spilte. Men vi spilte ikke sammen.
Jeg hadde ulike stemmer for Tiffany. Når Tiffany var menneske, hadde jeg
en Marilyn Monroe-aktig, white-trash-aktig stemme.
Og så da hun gikk inn i dukken, ble det en tynnere stemme.
For dukken har ikke så sterke stemmebånd.
- Så det var mer dukkeaktig stemme. - Ja, det er han.
- Joan, kan du slutte med det? - Med hva?
- Imitere meg. Jeg høres ikke sånn ut! - Jo, det gjør du.
Og så da hun gikk inn i Jennifer Tilly, måtte jeg gjøre litt av dukken
og litt av den menneskelige Tiffany i Jennifer Tillys stemme.
Ok, Fulvia. Hvis det er det du vil.
Og vi ville ha forskjellen mellom Glen og Glenda.
Glen snakker finere engelsk.
Jeg så deg på tv.
Og Glenda er litt mer cockneyaktig.
Det er navnet mitt. Ikke slit den ut.
Jeg liker spesielt Billy Boyds stemmegivning til disse figurene.
Slutt, mamma. Du krøller kjolen min.
Jeg elsker ham, og Glen og Glenda. Jeg blir glad i dem fordi de er barna mine.
Man slutter aldri å elske barna sine.
Glen er søt. Han kunne vært i en punkrockbar.
Han ser ut som den typen gutt jeg kunne datet.
Jeg elsker virkelig Glen. Jeg syns han er morsom.
Men jeg syns han også er gripende, på en måte.
Og da vi laget filmen, tenkte vi iblant:
'Å, dette er litt trist.' Som da Glen dreper Chucky,
og han hakker ham opp, og han er helt knust. Og han gråter.
Og Jennifer Tilly trøster ham. Vi ble alle helt: 'Dette er trist.'
Men folk responderte ikke riktig først.
Glen/Glenda var den første transdukken som ble fremstilt i filmene.
Det er kanskje en av de beste tingene i Seed, syns jeg.
Denne transpersonen, litt forvirret.
Iblant føler jeg meg som en gutt. Iblant føler jeg meg som en jente.
Og foreldrene hans hjelper ikke. Det er veldig: 'Foreldre, vennligst hjelp til.'
I mitt oppdrag med å gjøre franchisen mer og mer homsete,
tar vi opp dette i en film som kanskje ikke publikum var klare for.
Jeg tror ikke Seed of Chucky gikk dårlig pga. disse temaene.
Jeg tror filmen ble omfavnet av den nisjedelen av publikum.
Nå er folk mer interessert i det.
Don... Han lærer opp folk gjennom Chucky-filmene, på en måte.
Og får folk til å føle medfølelse for mennesker som ikke er som dem selv.
Det er delvis: Skriv det du vet.
Men i tillegg var det en del av meg som ble moret av det.
Tanken om å snu det som hadde bli et kulturelt ikon, på hodet
og få franchisen til å bli som en ambassadør for homofile horrorfans.
Homofile har alltid omfavnet skrekkfilmer,
for de har alltid kunnet relatere til monsteret.
Frankenstein-monsteret som blir forfulgt
og blir urettferdig behandlet.
Det er nok derfor de trekkes mot skrekkfilmer,
for de ser seg selv i noen av disse figurene.
Jeg tror homofile alltid har likt skrekkfilmer fordi de er dramaqueens.
Jeg tror kanskje den floppet mer fordi
så mye av det var komikk, og det var spøkefullt og dumt.
Disse filmene har utviklet seg fra å være en skummel første film
til å bli mer som horrorkomedier.
Filmen var litt for overdrevet
når det gjelder humoren og den sprø handlingen.
Denne tok det hele et skritt videre.
Det er liksom parodi på toppen av parodien.
Du kan se filmen deres på kino neste halloween.
Takk, Chucky.
Takk skal du faen meg ha.
Det var nok litt for mye for horrorfans
som bare går for å se en film pga. blod og gørr.
Horrorfans vil ha skrekk og gørr.
Selv om filmen definitivt hadde sine gørrøyeblikk, noen groteske dødsscener.
Hva er en av dine favorittdødsscener?
- Glen dreper ved et uhell... - Mener du syren?
- Ja. - John Waters.
John Waters. Den likte jeg, for det var et uhell. Han mente det ikke.
Han elsket Chucky-filmene,
og han har alltid ønsket å være et av Chuckys ofre.
- Du burde spørre ham om det. - Jeg ville det, ja.
Så jeg var henrykt over å bli skadet og få syre kastet i ansiktet.
Men den første scenen var at Chucky kom mot meg.
Han beveger seg, og munnen åpner seg, og du hører hva han sier.
Så han kommer mot meg, og de sier 'kutt'.
Og han faller ned. Så plutselig ser han opp på meg og sier: 'Faen ta deg.'
Det var dukkeførerne som jobbet med ham. Det fikk meg til å le.
I Seed of Chucky spilte Guy Louthan Don Mancini.
Hvis du ser rulleteksten i Seed of Chucky
står det 'Don Mancini spilt av Guy Louthan', som var produsenten.
Og jeg følte at Don skulle spilt Guy Louthan.
Spille den faktiske produsenten i filmen, eller en annen.
Men han ville ikke gjøre det.
Bare Tony som spiller seg selv. Og så dukkene som hevner seg på dukkeføreren.
Jeg tror publikum kan ha følt at Don var litt for lur
og med litt for mange interne vitser for deres smak.
Det ville vært absolutt obligatorisk for de ansvarlige å si:
'Det er på tide å få inn litt nytt blod nå, for det fungerte ikke så bra.'
- Men David forble lojal mot meg. - Han jobber så hardt, han bryr seg så mye.
Jeg har aldri jobbet med en regissør som ikke mister roen.
Man er under tidspress. 'Hvordan skal vi gjøre dette?'
Og det er på en måte konstant traumatisk.
Men det bringer oss tettere sammen.
Så det er absolutt en herlig, familiær stemning i det.
Man blir veldig nære. Man er klemt under et skrivebord,
eller jobber side ved side, eller på toppen av noen.
Og man må finne et kollektivt tankesett som får figuren til å fungere.
Hvis noen gjør øynene, og noen andre gjør hodet,
må øynene lede hodebevegelsen, og vanligvis er det et blunk,
og det er en annen. Og hvis han reagerer på noe,
må et bryn heves mens han snur seg.
Er vi ferdige her ennå?
Gi oss litt av det ekle, og så vil jeg at han slapper av.
Og så når han tar svingen til venstre, led med venstre bryn
og gå opp samtidig med svingen.
Hvis hver av disse er en annen person, og du prøver å tenke som én figur,
blir du enten synkronisert veldig fort, eller det fungerer ikke.
Å, pokker.
Med hver ny gjenfødelse av en film endrer Chuckys utseende seg litt.
I de to første filmene var Chucky besatt av Charles Lee Ray, og er det fortsatt.
Men han ble gradvis menneskelig,
som av en eller annen grunn ikke er tilfelle lenger.
Det er mange Chucky-purister som vil si:
'Jeg hater Chuckys utseende. Han burde være som i første film.'
Men følger du historien, ville ikke det gitt mening.
Jeg så på dukken, men jeg kan så klart ikke ha en scene med dukken.
Det var fint endelig å kunne være der og se på.
I dag blir det første gang jeg får sett Chucky i plastversjon i arbeid.
Curse of Chucky er en slags oppfriskning.
Den fortsetter samme handling, men man får en helt ny rollebesetning,
hovedsakelig Nica, spilt av Fiona Dourif, Brad Dourifs datter, som er veldig gøy.
Og vi får ikke jobbet med Brad så ofte.
Alle tingene hans blir gjort på forhånd. Så han er på en måte i periferien.
Selv om da vi gjorde Curse of Chucky, var han på settet hver dag når Fiona jobbet.
Og han var der som den stolte faren.
Han har skutt inn pinlige historier fra barndommen min.
Pressevisningen blir gøy.
Og vi bondet som foreldre. Og det er gøy, for så går jeg på jobb,
og stemmen hans som kommer fra denne dukken mens han skal stikke Fiona.
Jeg liker at Nica er en person som sitter i rullestol.
Man ser ikke det så ofte i skrekkfilmer, spesielt ikke som hovedhelten.
Da jeg ble castet i den første, var jeg redd jeg ikke skulle ta det alvorlig.
For på settet er det denne bevegelige, gående dukken,
og de spiller stemmen til faren min. Og jeg bare:
'Jeg tror dere bare må si ordene.'
For han høres ut som faren min.
En rask, bestemt bevegelse.
For han har falt, og nå ser han rett tilbake på Nica.
Don sa nei. Han sa han ville det skulle være opptaket.
Og det hjalp faktisk veldig, for det var noe veldig urovekkende ved det.
Jeg skal drepe deg sakte.
Men å ha pappas stemme var nyttig, alt i alt.
- Det var skikkelig creepy. - Takk.
Da vi begynte, var det 30 år siden,
og Fiona var ett år gammel, eller noe.
Her er fem år gamle Fiona, og der er 12 år gamle Fiona.
Og hun husker ikke noe. Men det var noen tilstelninger der jeg møtte henne.
Og så vokste hun opp, og hun ble skuespiller.
Hun kom inn på Curse og hun leste for rollen som den bitchy storesøsteren.
Og hun var flink. Men jeg så på henne og tenkte:
'Jeg tror hun ville vært veldig god i hovedrollen.'
Det ville vært rart å finne hovedrollen i bakgården vår.
Datteren til fyren som spiller Chucky.
Fansen har spurt om å komme tilbake til den enkle, rettfrem,
legitimt skumle tonen som vi hadde i de første par filmene.
Don Mancini gjorde noe veldig smart. Budsjettet hans ble kuttet så drastisk
da han laget Curse of Chucky, og Cult of Chucky.
Han gjorde som lavbudsjettfilmskapere ofte gjør og setter filmen på ett sted.
Man kan fortelle en veldig klaustrofobisk historie.
Når man filmer på begrenset budsjett på ett eller to locations,
gir det deg ofte et rammeverk.
Du må finne det der inne, du finner det ikke der ute.
Du finner det ikke der oppe. Du må finne det her inne.
Da vi laget Insidious, var alt på ett sted.
Å være i et hus er spesielt klaustrofobisk.
Du er i dette rommet, og det som skjer, er...
Den går nedover gangen, den er i vinduet.
Den er ikke på gaten, den er i huset ditt.
Men alt er her, alt er oppå deg.
Og når skrekken er oppå deg, er det veldig skummelt.
Det skjedde med all skrekk. Først
var det skummelt, og så ble det så stygt at det ble som torturporno.
Og så ble det morsomt. Og så ble det latterlig, og det var ikke morsomt lenger.
I Scream 3 føltes det som om de visste at de var i en skrekkfilm.
Den begynte nesten å føles som Scary Movie, som kom ut samtidig.
Å, pokker.
Og så måtte du gå tilbake til å være skummel igjen.
Det er nok en av grunnene til at han satset på en mer skummel tilnærming
enn Seed og Bride, for han hadde mindre penger å jobbe med.
Det måtte være skummelt for å overbevise folk.
Vi prøver å bringe Chucky tilbake
til å være en veldig nifs og veldig syk, skummel skapning.
Første gang jeg fysisk har vært på settet med ham og regissert ham.
Nå er det gøy å få med datteren hans inn i serien som denne filmens stjerne.
Don Mancini fortalte meg da han castet deg:
'Greia med Fiona er at hun faktisk ser ut
som en som dette faktisk kunne skje med.
Så fikk vi henne til å komme tilbake og lese Nica-rollen, og hun var flott.
Hun var på audition flere ganger. Hvor mange ganger prøvespilte du for Chucky?
- Tre ganger. - Tre ganger.
Hun var på audition tre ganger. Så hun fikk den fordi hun tjente det.
Det kommer en ny person inn i hovedrollen.
Hvordan vil denne dynamikken endre seg? Blir hun en lagspiller?
Hun er mer enn en lagspiller. Hun er en del av gruppen,
og du føler at hun har vært der siden begynnelsen,
for hun skjønner hvordan det fungerer.
Og for å hjelpe oss å få det vi trenger fordi dukkens øyne kan bare snu
så langt til høyre, så hun justerer seg.
Og hun klarte det med en gang.
I tillegg har hun en utrolig evne til å vise traumer og smerte.
For at skuespillerne virkelig skal tro de er i fare,
må man dra publikum inn
og nesten få dem til glemme at de er i fare, eller du er i fare i neste øyeblikk.
Frykt er en så interessant følelse.
Og elementene som bygger opp til frykt, ekte frykt,
krysser den linjen mellom å være imaginært og noe som faktisk skjer med deg.
Jeg syns det er en utrolig sjanger. Innsatsen er høyere enn i
et typisk drama eller en komedie. Innsatsen er høyere.
Verden du skaper, er en som du må leve i i tankene dine på en forskjellige måte.
Kroppen din vet ikke at du later som. Når du er redd i en film,
eller du setter deg selv der, skjer det rare ting.
Du begynner å svette, hendene blir kalde. Jeg begynner alltid å gråte.
Men i gråtescener er det liksom ikke noe slør som dekker deg.
Selv i det virkelige liv. Iblant med den gråten som du ikke kan stoppe...
Når de blir fanget på kamera, er det nesten som et glimt inn i sjelen din.
Jo mer ekte du er, desto bedre. Bring dine følelser, din timing, din sannheten.
Det høres nesten sadistisk ut. Jeg vil se deg vise denne typen smerte
som jeg har sett deg gjøre på ekte.
Fordi jeg er vennen din, og jeg så deg oppleve noe fælt. Vi bruker det i filmen.
Iblant har det vært øyeblikk som har brakt
meg til steder jeg nesten ikke ville gå, men jeg gikk likevel.
For det er en liten del av deg som sier:
'Dette er viktig, dette skjer. Gå, gå, gå, gå, gå.'
Og jeg vil ikke sensurere meg selv.
Det gjør deg til en god skuespiller. Når du gjør det,
kommuniserer du med menneskene som ser på.
Ting du opplever på ekte: 'Vi kan bruke det i neste film.
Og jeg vil ta figuren du spiller i Chucky, til det stedet jeg vet at du kan gå,
men folk har ikke sett deg gå dit før.'
Hun er en god venn og en veldig inspirerende samarbeidspartner.
Når du jobber på en Chucky-film, må du gjøre det samme igjen og igjen
til dukken gjør det han skal gjøre helt korrekt.
Enkle ting tar litt tid.
Hadde folk skjønt mer om hva som skal til for å animere en film,
eller for den saks skyld, animere Chucky...
Jeg tror folk ville hatt en mye større ærbødighet for den typen filmer.
For det er et helt annet nivå av komplikasjoner.
Det er ikke bare vi som styrer den animatroniske dukken og gjør den levende.
Vi må jobbe med Fiona, og Don må jobbe med oss for å finne en vinkel
som setter begrensningene for dukkeførerne,
eller det at han ikke kan få enkelte ting til å funke.
Så vi må være på bølgelengde og jobbe som et team for å få til et opptak.
Du må fokusere på den bevegelige dukken og blokkere ute alle menneskene rundt ham
som har staver opp i rumpa hans og sånt.
Å, huff.
Man kan ikke bare: 'Jeg gjør det på denne måten og så på den måten.'
For når Chucky har fått det til, og vi har brukt 30 min. på det, må vi gå videre.
Når du har en figur som ikke er menneske, kan du ikke bare si: 'Prøv her borte.'
Når du må planlegge det så nøyaktig,
bare så du vet hvor han skal se, hva handlingen hans skal være
fordi det må kanskje flere til for å utføre handlingen...
Så jeg tror hvis det var en annen type serie,
ville det vært litt mer avstand mellom alle de involverte.
For alle ville hatt en liten bit av puslespillet, og så plugger man det inn.
Her må vi alle plugge inn bare for å få hvert opptak til å fungere.
Du er den siste som står igjen, på en måte.
Når du spiller med Chucky... Chucky er en figur
som går og snakker, og det gjør det enklere enn å spille mot en X.
Så du drepte faktisk aldri Andy Barclay, hva?
Jeg var veldig spent og glad da jeg ble ringt opp av Don om The Curse.
Han sa: 'Jeg prøver å skrive noe for deg.
Jeg må få det godkjent av studioet. Ikke få for høye forhåpninger.'
Det var som en test for å se hvordan det ville gå.
Så jeg leste den, og jeg likte scenen han hadde for Andy.
Jeg syns den var gøyal. Jeg fikk tatt litt hevn og skyte ham med hagle.
Fansens respons var veldig positiv.
Og de var veldig spente på å se meg i den scenen.
Og han gjorde det veldig bra. Det er en fin gjeng av oss
som har jobbet sammen på disse.
En av grunnene til at jeg liker å beholde mange av de samme menneskene,
er at man jobber godt sammen.
Man trenger knapt snakke. Du er et skritt foran fordi du vet hvordan alle tenker
og hva som er deres sterke og svake sider.
Det blir en slags stenografi. Når du spiller inn en film, skjønner du
at tiden er din beste venn og din verste fiende.
Alt er et skudd, jeg kjemper mot solen, jeg kjemper mot lyset.
Kjemper alltid mot noe i film.
Og du vet at du vil jobbe lange timer under intense forhold.
Boken Good to Great sier at man bør sette gode folk på bussen med deg,
så uansett hvilken retning du går i, vet du at ditt team på den bussen
er helt rå.
Du må være i samme miljø med de samme menneskene.
Og du har egentlig ikke noe annet valg enn å skape disse båndene.
Det er noe med å skape noe, et kunstverk med noen,
som på en eller annen måte knytter dere sammen på en kul måte.
Men når omstendighetene er spesielt utfordrende,
bonder du enda mer, som vi gjorde på Cult.
Vi spilte inn i en snøstorm i 40 minusgrader.
Sett i gang, og action.
Og han går tilbake til å være død, veldig bra. Og kutt!
Vi var i Winnipeg om vinteren.
Det var minus 41 da vi kom, og det spilte ingen rolle.
Vi var tett på hverandre gjennom hele produksjonsprosessen.
For det er ikke en dag der Chucky ikke jobber.
Men vi kjenner hverandre, og vi komplimenterer hverandre veldig bra.
Alt er flott. Se!
Man bestiger i grunnen et fjell sammen.
Man må passe på hverandre. Man kan ikke gjøre det alene.
Hvis dere lykkes med å bestige fjellet sammen,
tenker man: 'Vi er fantastiske sammen.'
Bor.
Don er blitt så selvsikker i sin historiefortelling
at han begynner å eksperimentere mer med den visuelle siden.
Det er veldig bevisst surrealistisk og litt trippy.
For man har med gale folk å gjøre.
Fire år etter Curse fortsatte historien med Nica på et mentalsykehus.
Og man har en morsom rollebesetning med menneskene der.
De har schizofreni, eller hva det nå er.
Du har folk på narkotika. Du har folk som blir hypnotisert.
Du har drømmesekvenser.
Så det er litt rollespill, hvem er gal, og hvem er ikke gal?
Vi ville skape en ny sjanger, en ny følelse, en ny estetikk.
Alt er veldig monokromatisk, og så kommer Chucky inn,
og han har lyse striper, og han skiller seg ut.
Så det røde håret og blodet står veldig frem.
Child's Play-serien er litt uvanlig blant horrorseriene, for det er
en slags inngangsport til skrekk for mange barn.
Av åpenbare grunner, for det er en dukke. Så de fester seg ved det.
Så Andy var helten deres, og så har de alle vokst opp.
Og nå er de litt rare folk i 20-årene.
De sier: 'Andy må komme tilbake.'
Utfordringen var å få Andy inn igjen, men på en måte som ville overraske dem.
Og jeg syns det var gøy som skuespiller å gjenta en rolle
som har vært et tema i livet mitt siden jeg var seks år gammel.
Og nå får jeg sette litt liv i hvordan Andy
ville vært hvis han hadde overlevd den barndommen.
Man ville hatt aspekter av PTSD.
Hvordan ville det manifestert seg i livet ditt som 30-åring?
Han har tydelig slitt med effektene som Chucky har hatt på livet hans,
og hans manglende evne til å legge det bak seg med andre i et forhold.
Og kanskje også med i seg selv. Så etter Curse of Chucky
tror jeg at Andy som torturerer denne dukken de siste fire årene,
er den perfekte veien som Andy burde tatt.
Dette var første gang jeg hadde gjort noe som ble skrevet for meg.
Jeg hadde mye mer selvtillit.
Jeg var mye mer avslappet. Det gjorde det veldig mye morsommere.
I Cult of Chucky var det en skuespiller jeg drepte i Curse of Chucky.
Og han spilte en helt annen figur, Adam Hurtig.
Curse of Chucky var på en måte en formativ filmopplevelse for meg.
Det var skremmende å ikke bare jobbe med Don,
men å jobbe med Fiona også. Ikke bare kom jeg inn senere
under filmprosessen, men jeg måtte også dø foran kamera.
Og Jennifer Tilly skulle drepe meg. Så ikke noe press.
Da vi dro til Toronto, sier Don: 'Denne skuespilleren...'
For jeg møtte ham ikke på settet.
'Skuespilleren fra spørsmålsrunden har du jobbet med før.' 'Nei.'
Hvordan er det å bli glemt av Jennifer Tilly?
Ydmykende.
Han bare: 'Jo, i Curse of Chucky. Du skar over strupen hans.'
Action.
Og fall.
Men det var gøy å se ansiktet hennes da hun faktisk husket meg.
Jeg husker at jeg skar over strupen hans. Jeg husker han var sporty.
'Å, vent. Å!' Og det var en fin:
-'Ja, jeg er tilbake.' -Vent litt, er det to av dem?
Det var en kul idé Don hadde om at jeg kommer tilbake som en annen figur.
Du er syk. Og ikke på den morsomme måten som meg.
Og jeg fikk en sjansen til å jobbe med Don for å se hvordan det var
å spille en med flere personligheter.
- Du er Mark Zuckerberg nå. - Ja.
Det er interessant at Don hyrer inn folk til å spille en annen figur.
'Du var politimann sist, men du kan være psyko i denne.'
Man lurer på hvem som er den neste.
Det var gøy å komme tilbake i Cult.
Don ba meg faktisk komme tilbake i Curse på et tidspunkt.
Jeg tror figuren han ville ha meg til å spille, var Fionas mor.
Bra det ikke gikk, for det er fint å komme tilbake som Kyle.
Det er en figur jeg er glad i.
Den delen av livet mitt er noe jeg er nostalgisk over.
Andy sendte meg. Vi skal ha det gøy.
Jeg liker Cult veldig godt. Vakkert filmet. Jeg er en fan av Chucky-serien.
Det var en idé som Don hadde vurdert helt tilbake til Child's Play 3.
Det er flott å se at det endelig ble til, og jeg syns det ble kjempebra.
De er alle søte. Jeg elsker scenen hvor alle tre Chuckyene snakker med hverandre.
Den enarmede Chucky er en råtass. Og så uskyldige Chucky.
Jeg syns han er veldig søt.
- Jeg har aldri følt meg så levende! - Du har levd i to minutter.
Jeg syns det er viktig å holde ham praktisk.
Skulle ønske det var mer penger til det.
Vi kan ikke gjøre CGI med Chucky, Det ville tatt bort det rene elementet.
Fansen har sagt at de ikke vil se CGI med Chucky.
De vil absolutt ha en dukke som ikke beveger seg perfekt.
Tony Gardner er strålende i å bringe ham til live,
men det er fortsatt et element at det er en dukke,
og bevegelsene er annerledes enn hos mennesker.
Og jeg tror det gjør det skummelt.
Hvis han beveget seg perfekt, ville det ikke vært like skremmende.
Når de bare gjør det digitalt, mister man definitivt noe.
Øyet og hjernen kan se forskjellen på datagenerert og gummi.
Og gummi er så mye mer effektivt mesteparten av tiden.
Når vi er heldige som har praktiske effekter,
er det en vinn-vinn for alle. For skuespilleren.
Spesielt når skuespillerne samhandler med den.
Du lever gjennom noe som kroppen din opplever.
Og seeren
lever gjennom det du lever gjennom fordi du lever gjennom det,
og du presenterer det for dem.
Jeg syns det var en utrolig erfaring å bruke praktiske effekter.
I Bad Hair vikler håret seg rundt ankelen min.
Det drar deg, og da jeg kom inn
og måtte klippe håret, og alt dette blodet spruter ut.
Folk oppfører seg annerledes når de har blod som spruter overalt.
Og de faktisk kan se det føle det.
Det hevet prestasjonen fordi jeg hadde denne innretningen rundt meg.
Jeg hadde dette blodet som skulle sprute overalt.
Det forsterker hele filmens virkelighet. Det er ikke på liksom. Det er ekte.
Vi ble alle dratt inn i denne verdenen på en veldig ekte måte
som vi kanskje ikke ville opplevd hvis alt hadde vært VFX.
Fantasien din trenger ikke jobbe i nærheten av like hardt med
en morderdukke som med en pingpongball.
Vanskelig å stå foran en grønnskjerm
og bare: 'Forestill deg at tarmene dine blir revet ut av kroppen din.'
Men hvis du ser deg selv i det, får du nesten den følelsen allerede.
Når du setter alt sammen, er det som magi, du kan spille.
Det er noe så mektig med det, for man forestiller seg ingenting,
man opplever virkelig noe sammen.
Jeg tror at det at Chucky er fysisk, virkelig hjelper verden.
Chucky er en dukke. Så når han går rundt, og du ser det,
ser det ut som Chucky. Det ser ut som ekte vare.
Så du ser på scenen, og scenen er ekte.
Han føles så ekte i de filmene, for alt er praktisk,
og du ser faktisk lyset prelle av.
Du kan se forskjellen mellom CG-Yoda
og Yoda fra Imperiet slår tilbake.
Når det er en praktisk ting som ser ekte ut, hjelper det deg til å tro på det.
At man har noe der som en slags markør, hjelper virkelig
skuespillerprosessen, fra en skuespillers ståsted.
Og man sparer penger.
Jeg finner ut at det redder oss finansielt.
På de to siste filmene som gikk direkte til video,
var budsjettet vesentlig lavere. Budsjettet for hele filmen var
Kevin Yaghers budsjett for å lage dukkene i den første filmen.
De vil at det skal være billigere og ha større stjerner,
og koste mer og musikk og alt. Det er alltid sånn.
Det var bare tre dukkeførere som fikk bli med fra USA, inkludert meg selv.
Så jeg kunne ikke stå bak monitoren og se på.
Jeg måtte fokusere på utøvelsen. Men vi fikk også noen lokale folk
som virkelig sto frem og gjorde en fantastisk jobb.
Det ville vært fint å ha tid til å øve før innspillingen.
Men vi stupte uti det og øvet mens vi spilte inn.
Gitt ressursene og tiden, føler jeg at alle gjorde en fantastisk jobb.
Utfordringen var hente inn alle disse figurene
fra ulike aspekter av franchisen, og sette dem på kollisjonskurs
og se hva som skjer.
Poenget med franchisen er at den kan introdusere helt nye elementer,
veve dem sømløst inn, og så er de bare en del av franchisen.
Så når du i Cult of Chucky ser Nica
snakke med Tiffany, er det liksom 'å ja, det gir mening'.
Hva skjer når Andy Barclay og Nica Pierce kommer sammen?
Fiona er en fantastisk skuespiller, først og fremst. Hun er inspirerende god.
Jeg skulle ønske vi fikk gjort mer sammen enn den ene scenen.
Men den ene scenen vi hadde, var høydepunktet for meg.
For jeg så veldig frem til å jobbe med henne.
Jeg syns bare det er mer...
interessant å spille 'bad guyen'.
- Jeg er ferdig. - Du er ferdig?
- Interessant. - Jeg spiller dem ikke mer.
- Jeg vil ikke spille offeret mer. - Dere burde snu om på det.
- Vi gjør det. - Vi gjør det.
Du har Tiffany, som besitter Jennifer Tillys kropp.
Du har Fiona, som er virkelig genialt, besitter Chuckys kropp,
og Chucky er faren hennes, Brad Dourif. Så hun spiller egentlig Brad.
Denne siste filmen var jeg barer: 'Hvordan skjedde dette?'
Hvordan er jeg hovedrollen i denne filmen?
Hun blir Chucky. Så strålende. Chuckys sjel er inni henne.
Det ville vært støtende om noen andre enn Fiona besatte Chucky.
Selv med noe så rart og incestuøst,
føles det ikke sånn i det hele tatt. Det føles organisk, og jeg liker det.
Hvis noen andre gjorde Brad, ville det vært helligbrøde.
Det er litt rart, for det er en ung, kvinnelig versjon av en fyr du kjente.
- Vel, det er Fiona. - Hun er en strålende skuespiller.
Da jeg så henne gå der ute, så jeg Brad.
Og det er rart, for jeg har aldri spilt sammen med den ekte Brad.
Utenfor skjermen, selvfølgelig, med voiceover.
Men da hun gikk mot meg... Det var skikkelig sexy.
- Hun forvandlet seg til Brad. - Det var som en kakofoni
av alle disse følelsene som gikk inn i det.
At jeg fikk sjansen til å spille denne greia...
som faren min er berømt for å gjøre.
Jeg syntes litt synd på Fiona, for da Don sa 'fort, fort',
kastet jeg meg på henne, og tennene våre klakket.
Jeg fikk leppestiften hennes over meg. Så vi kunne ikke bare fortsette,
for jeg måtte sminkes på nytt hver gang.
Så trakk hun seg unna, og jeg så at hun hadde leppestift over hele ansiktet.
Jeg sa: 'Fiona, når Entertainment Tonight spør om jeg er god til å kysse,
kan du bare lyve og si ja?'
Gøy å jobbe med Jennifer. Jeg hadde ønsket det hele livet.
Det var litt skremmende fordi hun er så morsom.
Jeg vil kysse Fiona i et kontrollert miljø, for jeg vil gjøre det godt igjen.
Å lage den filmen var så gøy. Det var surrealistisk moro.
Jeg hadde det kjempegøy. Du kan spørre faren din.
Vi lo hele tiden.
Imens ligger faren min på gulvet.
Faren din er alltid i hjørnet på gulvet.
- Det er rusk i øyet hennes. - Ja.
Jeg kan like godt presentere meg som Tonys datter, og filmskaperen.
Jeg ville møte alle disse folkene i filmserien
som jeg hadde hørt om i hele barndommen, men aldri fått møte.
Jeg har ikke offisielt møtt alle som har jobbet på Chucky-filmene.
Men jeg føler at jeg har kjent Brad hele livet.
Det er så surrealistisk å møte deg nå,
for du har vært en del av barndommen min siden jeg praktisk talt ble født.
Men jeg hadde aldri møtt deg før nå, men du har drept faren min før.
Det tenker jeg aldri på. Det er alle disse rare lagene av alt det der.
Alle som jeg har intervjuet for dette har
på en eller annen måte vært en del hvordan jeg vokste opp.
Chucky har vært ved roret i familien min, føler jeg.
Hvor gammel var du da kom det inn i livet ditt?
Du var liten. Du var tre-fire år gammel.
Så du vokste bokstavelig talt opp med dem i familien.
Jeg ser på ham som en lillebror. For jeg er den yngste.
Jeg har alltid ønsket meg et yngre søsken. Det er interessant
at Fiona og jeg begge vokste opp med denne dukken.
Men i ulike aspekter. Hennes far var skuespiller og min var dukkefører.
Jeg var kanskje seks eller fem?
Du var ung. Fortsatt et lite barn.
Jeg husker jeg så ham i voiceover-båsen,
og han skrek som han ble brent levende.
Som jeg antar at han var i filmen. Og jeg løp og gjemte meg under et skrivebord?
Nei, du løp ut på parkeringsplassen.
Du begynner å skrike og gråte.
Du løper opp igjen til soverommet ditt
og hoppet på sengen din og gråt hysterisk.
Du sa til alle at du ikke ville gå ned
fordi de 'slemme menneskene' kom. De slemme menneskene var her.
Jeg ser, og der sitter Tiffany og Chucky på sofaen vår.
Stakkars barnet kom inn og hørte faren hennes dø.
- Det gjorde jeg. - Ble brent i hjel. Så hun flippet ut.
Jeg var så sint på ham for å la dukkene stå fremme. For du var helt traumatisert.
Jeg har vært på kino og sett på min fars hode eksplodere i en mikrobølgeovn,
eller hva som helst, om og om igjen. Og jeg liker det ikke.
- Liker fortsatt ikke å se ham dø. - Faren min dør også i en av filmene.
- Ja, det stemmer. - Så jeg føler at vi begge
skjønner hvordan det er å se foreldrene våre dø.
Å se foreldrene våre dø, ja.
Jeg elsker scenen der faren din blir halshugget
i Seed of Chucky. Det var hysterisk.
Men jeg likte også dukkens reaksjon på det.
Det spruter blod på dem, og de blir kåte.
Jeg så den da jeg var åtte, forresten.
- Traumatiserte det deg? - Ja.
Men viste han deg ikke hodet og: 'Se, sånn er det.'
Nei.
Eneste jeg visste om deg som liten, var at du kysset min fars halshuggede hode.
Ja, er ikke det ekkelt? Det er så ekkelt. Jeg ville ha kysset hans vanlige hode òg.
Siden slike filmer spilles inn så langt borte,
dannet de på en måte andre familier borte fra sine egne.
Ikke bare leker vi med dukker, vi levde av å leke med dukker.
Det føltes alltid at som det manglet en del, og jeg måtte møte min andre familie.
Det var ikke komplett før jeg møtte alle.
Kjenn. Du har jo vokst opp med dette her, men...
- Det er ingenting. Det er en falsk øks. - Den er lett.
Kult at du lager denne dokumentaren, for da får mine to familier møtt hverandre.
For det er de jeg jobber med og har det gøy med
og tenker på som en utvidet familie.
Og at dere alle kan møtes og gjøre
den familieenheten og den familiedynamikken større, er litt kult.
Vi var alle som en familie.
Hovedsakelig en funksjonell familie, iblant dysfunksjonell, som alle er.
Man jobber veldig lange timer, og det føles som en leir.
På vei til Chucky-leir, som min kone og jeg kaller det.
Du kan ikke gjøre noe annet enn å jobbe med disse menneskene og lage filmen.
Siden filmene spilles inn i Canada eller Romania,
og de aldri er her, gleder jeg meg ikke til tiden der jeg er borte.
Å være borte fra hjemmet var fælt.
Min kone og jeg møttes da vi var 16 på en arkeologisk utgraving i Negev-ørkenen
mellom Jordan og Israel, og vi er uadskillelige.
Og jeg kunne være borte i to, kanskje tre uker av gangen,
og så fløy jeg hjem for en helg og så dro tilbake. Det var veldig vanskelig.
Man drar et sted med en annen tidssone,
så du kan ikke følge med på den dagligdagse rutinen.
Det var ingen skyping, så det ble mange telefonsamtaler.
Ikke mange filmer i LA for tiden, så man er alltid bortreist et sted.
Det er en jobb som ofte tar deg fysisk til ulike steder. Og det er tidkrevende.
Jeg husker de dro til Romania, og så fortalte Don meg etterpå
at det var elendig vær og sånt. Det hørtes ut som et ekte eventyr.
Det er ulempen med å gjøre stemmeskuespill, for man går glipp av det.
Iblant var det veldig ensomt å spille inn noen av disse filmene.
Jeg var i et enormt rom. De kunne hatt et orkester der.
Jeg hadde en mikrofon. Alle satt i lydbåsen langt unna.
For alle tenker: Å, dere tilbrakte all den tiden sammen.
Nei, jeg var bare i en bås med en mikrofon.
Og jeg gjorde dialog alene hele dagen.
Gudskjelov da Jennifer endelig kom.
Det har vel endret seg for meg etter at jeg fikk familie.
Det er nå en del av beslutningsprosessen.
I den første Chucky var de to barna mellom fem og åtte.
Og det var vanskelig for alle fordi jeg var en far
som frem til da hadde vært der for alt.
Det lover ikke godt når det gjelder å kunne gjøre jobben din godt
og være en god forelder samtidig. Den ene delen blir neglisjert.
Du jobber 15-17 timer, drar hjem og sover noen timer, så tilbake og gjør det igjen.
Det er ingen ni-til-fem-jobb.
Det er tidspunktet de ber deg komme inn, og tidspunktet de ber deg dra.
Det er som å dra i krig.
Ikke at man dreper folk, men du dreper deg selv.
Det er bare ikke normalt i forhold til hva som er vanlig.
Folk går på jobb, og de kommer hjem, og så er de hjemme.
Da jeg spilte Sextuplets, jobbet jeg 22-timers dager.
Bokstavelig talt. Av en 65-70 dagers innspilling.
Jeg var der sikkert 22 timer minst 50 ganger.
Jeg jobbet fra 8 om morgenen til 23 om kvelden fem dager i uken.
Og jobbet også i helgene når jeg fikk tid. Og jeg hadde en nyfødt baby hjemme.
Da jeg kom hjem, var det veldig sent. Jeg måtte opp tidlig.
- Eller du var borte i... - Jeg var borte i uker eller måneder.
Hver eneste person vier livet sitt
til de neste to ukene, syv ukene eller seks månedene.
Med Ringenes Herre var det 1 1/2 år. Master and Commander var seks måneder.
Når du er forpliktet til filmen, står til deres disposisjon.
Hvis de sa det nå, ville jeg: 'Vel, kan familien min komme på besøk?
Hvordan ville det funke?' Det er en del av prosessen.
Den andre sesongen av Phineas måtte jeg sette ned foten
om å ansette nye folk og skaffe budsjettet til showet,
for jeg ville ikke gå glipp av min datters oppvekst.
Men det er livet vi har valgt. Det er nomadisk.
Men hvis jeg ikke hadde hatt et barn, ville kanskje fortsatt å jobbe så hardt.
Det er derfor folk takker barna sine og familien sin når de vinner priser.
Jeg kan forsørge dere med min lidenskap, min kunst og mitt harde arbeid.
Men når man får de statuene, sier man: 'Takk.
Takk for at dere er forståelsesfulle. For uten dere kunne jeg ikke klart dette.'
Tungt. Interessant spørsmål. Ingen har spurt meg om det.
Ingen har noen gang brydd seg om det. Så hyggelig.
Jeg bryr meg fordi faren min måtte dratt.
Selvfølgelig. Jeg syntes bare at det var et så interessant perspektiv.
Min far og jeg er nesten som bestevenner.
Kan jeg få dele kameraet ditt? Kan vi dele?
Ta dette.
Gjør det igjen.
- Hei, pappa. - Hei der.
Jeg kan snakke om alt med ham. Han er en klippe. Jeg beundrer ham veldig.
Det suger når man er borte og man går glipp av sitt barns bursdag.
Det er da du vil være der mest, og så sitter du fast
på et hotellrom et sted og venter
på at vekkerklokken ringer, så du kan dra og stikke en kniv i Fionas ben.
De to verdenene blander seg ikke så godt.
Jeg vet ikke hvordan jeg skal si det.
Som seks-åtte-åring opplever du at din andre halvpart drar
på et fly for en eller annen film. Man føler at en liten gnist tas ut av deg.
I tillegg vet man jo at dere ikke vil være hjemme for alltid.
Og man vil jo være der for alt, for tiden går så fort.
Jeg tror nok han gikk glipp av mange viktige øyeblikk som
vi nok begge skulle ønske vi fikk oppleve.
Man føler at man går glipp av alt.
Noe av det som er fint ved å være forelder, er familiedynamikken.
Å høre på alle dere tre barn le er for meg det beste som fins.
Så man drar bort og går glipp av det. Og så jobber man lange dager.
Og så er det åtte timers tidsforskjell. Og du er helt alene.
Man er der for å forsørge familien, men samtidig tas man bort fra familien.
Så det er skikkelig kjipt.
- Beklager. Jøss. - Der har du litt ærlighet.
Vanskelig å lage film. Selv den verste filmen som er laget,
er vanskelig å lage, og man går gjennom mye.
Du vil gå gjennom det med noen som allerede har vært gjennom det med deg.
Den typen delt elendighet noen ganger, delte erfaringer,
og oppturene og nedturene i det.
Det er fint å ha noen andre du kan henge med.
Det er rart, for du går på settet og bare: 'Hei, Carry. Hvordan går det?'
Og sist gang du så ham, var for fem år siden.
Og de er som din søster eller bror ved slutten av filmingen.
Og så drar man og ser ikke noe til hverandre mer.
Så møter du dem fem år senere og bare: 'Hvordan går det? Hva skjer?'
Når du har oppfølgere og de samme figurene
og skuespillerne du kommer tilbake til, er det hyggelig. Det er noe søtt med det.
Veldig rart, for vanligvis hvis du ikke har sett noen
på ti år, eller noe, har man mye å ta igjen. Men siden du er i det miljøet
der du bare jobber på filmen er liksom:
Man kommer rett inn i det igjen.
De og de har fått barn osv., og man prater igjen.
Og det er en kul familiedynamikk med disse filmene.
Det er en spesiell type liv som du får ha, og som blir borte.
Det blir borte.
Det er trist å pakke sammen alt på slutten av filmen
og forlate alle sammen.
Når vi avslutter, og dukkeførerne og alle tar farvel,
kjørte Don og Fiona ut og hang med oss og sa farvel til alle.
Og han holdt en avskjedstale.
Det høres corny ut, men det er noen som gråter,
og de ham en masse gaver.
Men Don måtte opp kl. 05.00 for å gjøre dronefilmingen dagen etter.
Vi hadde pakket sammen og skulle dra.
Han sier: 'Jeg kommer ut.' Og Fiona sier: 'Jeg drar med Don.'
Og så takket han meg, og så begynte jeg å gråte.
Folk skjønner ikke hvor sjelden man får ekte venner i prosjekter.
Don Mancini er kanskje min nærmeste venn.
I praksis min beste venn nå, som er veldig rart.
Hun er også ung nok til å være datteren min, som gjør det enda rarere.
Han hjalp meg gjennom min mors død.
Han var med meg da jeg hørte at hun døde.
Han føles som familien min.
Han var i begge våre døtres bat mitzvaer. Han var i bryllupet til datteren vår.
Med meg, med tapet av foreldrene hans. Vi har vært gjennom mye sammen.
Jeg har sett opp til ham siden jeg var åtte år gammel.
Og så snakket vi ikke sammen på mange år da jeg gikk på videregående osv.
Og så sent i 20-årene møtte vi hverandre igjen.
Vi har mye til felles. Vi har veldig lik musikksmak,
og filmer, så klart. Så vi fant sammen igjen.
Man bare: Oi, han er en person nå.
Jeg er nær venn med Alex Vincent og Don. Vi mistet aldri kontakten
mellom Chucky 2 og Cult, da jeg kom tilbake.
- Jeg er favorittregissøren hennes. - Gjennom alle tider.
Jennifer er fantastisk. Hun er en av de morsomste menneskene du kan møte.
Jeg er litt skremt av henne. Hun gjør ingenting for å få meg til å føle det,
men hun er bare en stor personlighet.
Jeg elsker David Kirschner. Han er så søt.
På hver eneste film jeg har vært på, har han vært en veldig rolig,
liksom bestefaderlig tilstedeværelse.
Ville vært rart hvis jeg som 24-åring da ringte:
'Hei, Alex' mamma. Christine. Har du Alex der?'
Det ville vært avvikende.
Litt creepy, ja. Så det skjedde ikke.
Vi ble venner igjen for kanskje seks år siden. Men vi snakker veldig ofte.
Jeg liker personen Alex er blitt.
Jeg syns det er kult hvordan Brad og Fiona har en sjanse til
faktisk å dele noe så intimt som denne utrolige filmserien.
Fiona er virkelig en familieoperasjon.
Hun er datteren til mannen som har hatt Chuckys stemme i 30 år.
Som en far som har døtre, rører det meg at Fiona er...
Hun er virkelig Seed of Chucky.
Og nå er det mer at jeg er veldig stolt av henne,
for hun står på egne ben, og hun trenger meg ikke.
- Så... - Jeg trenger deg fortsatt.
Hun kan ringe meg en gang iblant. Og en sjelden gang
kommer jeg med noen råd basert på hva jeg ser.
Men for det meste elsker jeg det jeg ser.
- Takk, pappa. - Jeg er veldig imponert.
Takk, pappa.
Vi har alle stor respekt og beundring for hverandre.
Vi liker hverandres selskap, og vi har det gøy.
Og det er kult å kunne å jobbe med folk du liker.
Jeg er veldig stolt av at det er en del av karrieren min.
Jeg tror ikke livet mitt ville vært annerledes. Ville ikke vært like beriket
hvis Don Mancini eller Tony Gardner ikke var en del av det.
De er gode venner som jeg har dype samtaler med, og jeg elsker det.
Chucky har som gitt meg en karriere og en identitet.
Chucky var det første jeg gjorde som hadde en fanskare.
- Og den sørget for at jeg ble... - Lagt merke til.
Ja, den ga meg en karriere.
En av de beste gavene i livet,
spesielt når du blir eldre, det finner du ut,
er at det er fint å ha folk som lytter til deg.
Jeg har holdt på med dette lenge. I 30 år nå.
Så at folk fortsatt bryr seg om det og vil snakke med meg om det, er kjempebra.
Dette er grunnen til at vi har den syvende Chucky-filmen,
og Chucky har en stor fanskare.
Kultfanskaren til Chucky er veldig mangefasettert.
Du har liksom de typiske unge guttene
som elsker skrekk, og de elsker å se blod og gørr og pupper.
Og det er ikke som mange skrekkfilmer der hver film egentlig er den samme som sist.
Så har du unge kvinner som pleier å være litt mer følsomme enn det.
Og deres interesse i den har en tendens til å være litt annerledes.
Hver film som Don lager, er det liksom en ny vri.
Folk elsker det. De kommer med dukken sin: 'Kan du signere her?'
- Glen-dukken deres? - Ja.
- Glen? - Gjett igjen, pappa?
Skrekk har alltid vært motkultur. Det gjør at fansen får en samhørighet.
Jeg tror ingen andre sjangere har en fanskare som horror har.
Horrorfans er, og jeg inkluderer meg selv her, veldig lidenskapelige.
Men også veldig besatt av filmene.
Fansen vet alltid så mye om det. De er informerte, de er helt fanatiske.
De er hengivne, kjærlige, snille, ikke-voldelige
folk som setter pris på det du har skapt og gitt til dem.
Det hylles. Vi får hylle det ofte. Jeg er på festivaler med Christine Elise.
Det jeg liker best med festivaler, er at det er en gigantisk samling mennesker.
Bord etter bord og tusenvis av mennesker.
Som i samfunnet ofte anses som outsidere. De går gjerne i svart T-skjorte.
Og de ser ut som de burde være i et death metal-band, og skriker
og svinger med en øks og kaster ting på folk.
Men merkelig nok virker det som de er de sunneste.
Vanligvis er de veldig rolige.
Og de er faktisk helt normale mennesker.
Ikke alle horrorfans handler på Hot Topic. Ikke for å være frekk.
Ikke alle av oss gjør det. Bare noen ganger.
Jennifer Tilly og jeg var på Comic-Con.
Det var folk som kom for å få autografer etterpå med babyer i barnevogn.
Og de hadde 'Chucky' eller 'Tiffany' tatovert på seg.
Wow disse folkene er virkelig fans.
Alle guttene har tatoveringer. Alle jentene er store og tøffe.
Og de har alltid god sans for humor. Jeg elsker horrorfansen.
- Jeg får så mange brev og tegninger. - Comic-Con er flott for oss.
For nisjedelene av underholdning er det et flott sted der vi kan stå i sentrum.
Men de var så høflige og hadde en slik ekte takknemlighet og kjærlighet for det.
Skrekk er så kult fordi det er en sjanger
hvor de marginaliserte får anerkjennelse.
Jeg elsker hver eneste person jeg har møtt på en messe.
De er bare glade, sprudlende og rause.
Det er flott å komme hit og være omgitt av folk som liker skrekk.
Som alle horrormesser er det veldig kult å finne mer og mer av dem her ute.
Og å se flere og flere mennesker fra alle mulige områder i USA,
og over hele verden, komme for å hylle sjangeren.
Det er fantastisk å se fansen komme og støtte filmene personlig.
Jeg elsker å være her. Og være omgitt av dette. Det er favorittstedet mitt.
De er alltid sporty med å møte fansen deres.
Don Mancini tar seg alltid tid til å signere alle autografene.
Å møte dem personlig og få snakke med dem,
selv om det bare er noen få minutter, setter jeg stor pris på.
Historiefortelling handler om kommunikasjon og treger begge parter,
fortelleren og personen som hører historien og reagerer på den.
Enhver film er på en måte en dialog.
Og det blir mer og mer sant i en verden med sosiale medier.
Internett har kommet, og alle kan dele bilder og kryssanalysere.
'Hvordan så han ut i den filmen vs. den?'
Mange mennesker har veldig gode meninger, og veldig smarte.
Og jeg syns fanskaren er blitt ganske fantastisk, på en måte.
Man får tilbakemeldinger fra fans og folk som ser filmer, mye raskere
og mer konsekvent man gjorde før.
Det er umiddelbart.
Min erfaring med fanmesser er diametralt motsatt av fans på nettet.
Fans på nettet pleier å være... Halvparten av dem er flotte
og overstrømmende og nysgjerrige og fantastiske.
Hvis de er misfornøyde, hører du det med en gang.
Den andre halvparten er slemme, hevngjerrige og skumle iblant.
Ingen er det i det virkelige liv.
Vi er en så stor gruppe mennesker som jobber med en historie
som er blitt fortalt i over 30 år. Å være en del av det er virkelig spesielt.
Å være en del av noe som så mange folk elsker, er helt surrealistisk.
For hver nye Chucky-film er de bare: 'Hva skal skje?'
For de ser virkelig Chucky som en ekte person.
Uansett hva Chucky representerer for folk, er ekte og legitimt.
Og det er lidenskap for figuren.
Det føles som en rar gave at jeg får være med på det.
Det er et viktig kapittel i livet mitt som heldigvis ikke har tatt slutt på 30 år.
Jeg har ikke noe annet prosjekt som ligner. Tror ingen andre har det heller.
Det er en velsignelse.
Som min bestemor alltid sa om Chucky: 'Han er en hurpe.'
Men han er en hurpe som fortsetter å gi.
Føler du at Chucky er en del av din familie?
Selvfølgelig tenker jeg på Chucky som familie. Ha er min.
Selv om Tony og David Kirschner også vil si: 'Han er min.'
For suksess har mange fedre.
Vi tuller med at han er vårt tredje barn.
Jeg er stolt over å ha vært pappaen hans.
Jeg tenker på Chucky som min lille demente bror.
Det er sant at når jeg ser ham iblant, føler jeg meg nær ham.
Nei, jeg føler ikke at han er en lillebror. Jeg føler at han er
en hund som har levd veldig lenge.
Som du har hatt hele livet, og du er glad i ham, men han bæsjer på gulvet ditt.
Tenker ikke på Chucky som et barn.
Jeg tenker på Chucky som en arbeidsgiver iblant. På en rar måte.
Og så er han et familiemedlem.
'Vår lille gutt', er det vi alltid sier i dette huset.
Så jeg er favoritten. Var det du prøvde å si, ikke sant?
- Der, ja. Du sladret på meg. - Og vi fikk det på video.
Tiffany er min favoritt.
Det er ikke morsomt.
Når man er en del av Chucky-familien, er det noen som virkelig forstår deg,
for det er ikke alle døtre eller fedre eller personer som har vokst opp
i det samme miljøet. Jeg føler meg så knyttet til alle.
Jeg liker disse forholdene, og jeg håper de vokser mer med årene.
Nå blir vi virkelig den perfekte familien.
Disse forholdene har definitivt mer enn vokst i de siste årene.
Det er morsomt, for jeg tror ingen av oss forventet
at det skulle fortsette videre, og at vi skulle samle en stor familie i prosessen
mens det gikk fremover. Og nå er vi på vei til Canada.
Vi skal til Toronto for å filme en tv-serie som heter 'Chucky'.
Jeg snakker til dere fra filmsettet på Chucky-serien.
Som vi filmer her i Toronto i Ontario.
Hvem skulle ha trodd for 25 år siden da han fikk meg
til å spille denne rollen, at jeg fortsatt skulle holde på mange filmer senere,
og nå en tv-serie?
Åtte episoder, åtte timelange episoder med morderdukke.
Grunnlaget er det samme. Don Mancini er serieskaper og skrev pilotepisoden,
og regisserer piloten. David Kirschner produserer.
Alle de ledende dukkeførerne er tilbake.
Og selvfølgelig kjære gamle Chucky, stjernen i serien vår.
Vi må ikke glemme ham, for hvis vi gjorde det, ville han blitt veldig gretten.
Jeg må være stille nå, for vi filmer. Ha det.
Det har vært en interessant reise. Verden er blitt mye mindre.
Og familien er blitt større.
Den er litt dysfunksjonell og dødelig, men alle kommer overens og har det gøy.
Vi skal bare fortsette å drepe folk. Familien som dreper sammen,
- holder sammen. - Holder sammen.