Amerikanske monsterfilm er populære verden over.
Din guide til denne odyssé er den nye skrækstjerne,
en rigtig lille rædsel. Mine damer og herrer, her er Chucky!
Det er showtime!
Hvor fanden er Andy?
Savnede du mig, Andy?
Andy, tag dig sammen!
Du opfører dig, som om du aldrig har set et lig!
- Jeg har aldrig set en dukke som dig. - Utroligt, ikke?
Jeg har ikke et problem med at dræbe.
- Chucky gjorde det. - Hvad fabler du om?
- Hold dig fra den dukke! - Det er bare en dukke.
- Bevis det. - Sig noget, for satan!
Hvad så, Phil? Vups, du er død.
- Du er død. - Nej, det er du.
- Nej, du er død. Vi dræbte dig! - En fin fyr er umulig at holde nede.
Jeg er Chucky, morderdukken! Og jeg elsker det!
- Kan du tage mig tilbage til begyndelsen? - Jeg har været horrorfan hele livet.
Jeg skrev mit første manus, da jeg læste på UCLA.
Jeg var inspireret af skrækfilmene fra min barndom.
Jeg elskede Brian De Palma.
'Carrie', 'Klædt på til mord' og 'Den hemmelige kraft.'
Jeg skrev, fordi det var billigt. Prisen på papir og en skrivemaskine.
Det var før computere. Utroligt, ikke?
Hver weekend tidligt i 80'erne
kom der en ny slasherfilm. Det væltede med dem.
Da den første 'Morderisk mareridt' kom i 1984,
var det usædvanligt, at en helt var en skurk, som Freddy Krueger.
Han var vansiret og ond. Det var en ny type horrorfigur.
Det var en relaterbar horrorfigur, ikke et monster.
Det var ikke en, der gryntede, stønnede og brød ind.
Han var en fyr, og han var kæphøj.
Han syntes om dig og fik dig til at føle dig speciel.
Noget ved de elementer tiltrækker publikum.
Dengang havde mordere i film personligheder.
De blev helten, men der var også de humoristiske indslag.
Sansen for humor er væsentlig. At han havde humor i sin ondskab.
Freddy Krueger var ligesom: 'Velkommen til bedste sendetid, so!'
Så den type karakterer blev en fast bestanddel af filmen.
Det handlede ikke om teenagerne eller heltinden.
Filmene handlede om skurken.
Det banede vejen for andre antihelte, som du hadede
og var bange for, men også tiltrukket af.
Og det banede vejen for en Chucky.
Min kone, Liz, og jeg havde været i England, i London.
Jeg købte bogen The Victorian Dollhouse Murders.
Idéen om dukker, der kommer til live, skræmte mig som barn.
Talky Tina fra Twilight Zone. Jeg gav hende bogen og sagde:
'Jeg vil gerne lave noget med dukker.'
Hun sagde: 'Der er faktisk et manus, som hedder Blood Buddy'.
Men filmstudierne havde afvist det. Jeg sagde, at jeg ville læse det.
Jeg havde lavet 'Rejsen til Amerika'. Nu ville jeg lave noget uhyggeligt.
Hun gav mig det, og jeg blev vild med den generelle idé.
En fed idé. Dons koncept om en dukke, som er programmeret
af Madison Ave til at komme til live.
På Madison Avenue refererer de til børn som forbrugerpraktikanter.
De træner børn til at ønske sig ting, de ikke behøver og blive tvangskøbere.
I midten af 80'erne var Cabbage Patch Dolls lige kommet ud.
De var meget populære. Jeg forstod, at levende dukke-temaet
i skrækgenren... Jeg havde set Talky Tina i Twilight Zone
og Magic med Anthony Hopkins. Men jeg indså, at ingen havde haft
levende dukke-temaet i en film, hvor man behandler dukken som en karakter,
som kan udtrykke følelser og få flere siders dialog.
Og Gremlins var lige kommet ud.
Her så jeg, at animatroniske effekter havde nået et punkt,
hvor de var sofistikerede nok til, at dukkerne kunne udtrykke følelser.
Alle idéerne fandt sammen, og så kom det første Chucky-manus.
BATTERIER IKKE INKLUDERET
BLOOD BUDDY
Veteran-slashere som Freddy, Jason og Michael Myers var ved at blive tamme.
Jeg mødte Don på mit kontor og fik rettighederne til manusset.
Han havde en aftale med Disney og havde et kontor der.
Jeg var 20-21 år, og det var vildt, at en, der var etableret
og havde gjort store ting, interesserede sig
for det, jeg havde skrevet, støttede det og fik det i gang.
Slasher-genren var klar til nyt blod.
Det leverede Chucky rigeligt af i 1988, da 'Barneleg' kom ud.
Jeg arbejdede lidt på nogle idéer til den,
for den manglede Frankenstein-øjeblikket.
Man så ikke skabningen komme til live.
Han var en dukke med kunstigt blod. Du kunne være dens blodven.
Jeg syntes virkelig, der skulle være noget andet.
Så historien i originalen begynder
med en morder, Brad Dourif, som bliver jagtet af politiet.
- Han gemmer sig i en legetøjsbutik. - Han bliver skudt af en betjent.
Men før han dør, udfører han et mystisk voodoo-ritual
som overfører hans ånd til den livløse dukke.
Det bragte skabningen til live.
Navnet var ret vigtigt. I Dons manus var det Buddy.
Mændene, der hjemsøgte min barndom, var
James Earl Ray, som skød Martin Luther King, Lee Harvey Oswald og Charles Manson.
Så Charles Lee Ray er alle de tre navne.
Det ved jeg ikke, om du vidste. Ja.
Og så kaldte vennerne ham Chucky.
Hej, jeg hedder Chucky, og jeg er din ven for evigt.
Vi følger lille Andy Barclay, et ensomt barn, som bor hos sin alenemor.
Han vil have en Good Guys-dukke, for den er populær det år.
Andys mor køber dukken til Andy, som snart har en ny bedste ven,
men ikke den ven, man ønsker sig. Den er snarere hans værste ven.
Hej, jeg hedder Chucky. Vil du lege?
Jeg havde lavet skitser af,
hvordan jeg mente, Chucky så ud i fuld vigør.
De har alle sweatere eller smækbukser.
Jeg tog elementer af barndomsgenstande,
som en lille baseballkølle. Ting, som generelt er harmløse.
Det blev et vigtigt kendetegn for ham. Tøjet og farverne, der følger med.
My Buddy-dukken, Don talte om, havde rødt hår.
I eventyr er rødhårede onde.
Delvist derfor har Chucky rødt hår. Det er jo latterligt.
Selvfølgelig ved vi, at rødhårede er de sødeste i verden,
men i eventyr er de ondskabens forkyndere!
Det vigtigste var at tage denne venlige dukke, som kunne have været
på hylden i Toys 'R' Us,
og se, hvordan det så ud, når monsteret kom frem.
Tal til mig for helvede, eller jeg smider dig i pejsen!
Din åndssvage mær!
Her ændrede han sig fra en fyr med kraftigt hår til en med vigende hårgrænse.
Jack Nicholson fra 'Ondskabens hotel' var en inspiration til det ansigt.
Jeg kan ikke finde på noget at sige. Fuck det!
- Chucky er meget kendt. - Han er ret kendt.
Er han det mest kendte, du har gjort?
Ja, men jeg er ikke i nærheden af at være den stjerne, Chucky er.
Jeg var stor fan af ham som barn. 'Gøgereden'.
Jeg var førsteårsstuderende på Columbia University, 18 år.
Han underviste en skuespillerklasse, og jeg fulgte undervisningen.
Og han endte med at spille karakteren, jeg skabte.
Jeg castede ham ikke. Det gjorde Tom Holland, som instruerede den første film.
Hvordan var det at gå fra skuespil til stemmeskuespil?
Det er faktisk det samme.
Man vænner sig til at arbejde med en mikrofon.
Efter lidt tid bliver det helt naturligt.
Så meget af karakteren er stemmen.
Man kan høre, at han har det sjovt som en lille dukke, der blev levende.
'Jeg er endt sådan, men jeg vil more mig med det.'
At arbejde med ham er sjovt og inspirerende.
Brad nedværdiger sig slet ikke i det her.
Brad tænker: 'Hvor kommer han fra?'
Han siger ikke: 'Hvad er Chuckys motivation?'
Men vi taler om det på samme måde, jeg gør med andre skuespillere.
Hvad er den dybere mening?
Det er ret sjovt at være skurken.
Den sære motivation, at man vil gøre nogen fortræd.
'Hul i, hvem der kommer til skade. Det her vil jeg, og det skal lykkes.'
Der er noget underligt og rent over den motivation.
Det er lidt sjovt. Det er det virkeligt uhyggelige!
Det handler vel om at finde sandheden i sig selv om sine egne følelser
og elementerne bag. Du kan give dig selv mange grunde til din adfærd.
Du finder en retfærdiggørelse i din egen ondskab.
Skuespil er intention, og vi har alle et slags
voldeligt hjerte. Vi er alle mordere. Ondskaben findes ikke.
Alt det onde er bare menneskeheden.
Det er uacceptabelt, men stadig menneskeligt.
Vi skaber et scenarie til os selv, som gør os i stand til at udføre onde gerninger.
Historien er fuld af grusomme og voldelige gerninger.
Vi er alle i stand til det.
Vi kalder nok ting onde for at lade, som om vi ikke er det, men det er vi.
Han arbejder ihærdigt på det, og det påskønner jeg meget.
Så når du spiller sådan noget, bruger du bare den del af dig selv.
Du dræber ikke nogen, men du har hensigten.
Giv mig drengen, og jeg lader dig leve. Hører du mig? Giv mig drengen!
Jeg har aldrig været bange for dukken, og jeg er ikke bange for Brad.
Da jeg mødte Alex, var han seks år. Jeg var 25.
Det er bare en mærkelig kontekst at møde et barn
i en professionel kontekst, hvor man er kolleger.
Jeg husker ikke meget fra dengang, men jeg husker at være med i filmen.
Jeg husker meget om dens tilblivelse og bag kulisserne.
Han var en lille skuespiller, som føltes som min chef, på en underlig måde.
At være barneskuespiller er bestemt en interessant situation.
Du får meget voksent ansvar.
Han instruerede mig aldrig. Han var forfatteren.
Jeg forgudede Don som barn.
Han er en god skuespiller og en rigtig smart fyr.
Jeg var smart. Det var ikke bare: 'Stil dig foran kameraet og gør det her.'
Jeg kunne hele manusset udenad. Jeg kunne alles replikker.
Det er sjovt at se en syvårig: 'Vi skal gennem scenen. Jeg hader den dialog.
Funker den her replik?'
Der er også noget sjovt over et barn, som bander. Det er chokerende.
Men når han siger:
Han sagde, tante Maggie var en mær og fik, hvad hun fortjente.
Jeg viste min kæreste den:
'Hvorfor siger barnet det? 'Det er ikke ham, men dukken!
Det er Chucky!'
Jeg havde aldrig set sådan noget. Hver gang en film bruger et barn,
bliver jeg skræmt på et helt andet niveau.
Om dagen fantaserer børn og lader som om. Om natten har de den mørkeste fantasi.
Det er det fede ved en barneskuespiller, især i 'Barneleg',
for der er den her uskyld, og de har ikke en facade.
De prøver ikke at lade som om. De er bare meget sandfærdige.
Det smukke og mørke i det, karakteren gennemgår. Tab, adskillelse.
Det er en vigtig del af barndommen.
Derfor holdt jeg af Dons manus, for her er dette barn,
som sagde: 'Dukken blev levende og talte til mig.'
Hold op, Andy. Du ved godt, at det er noget, du finder på.
Og folk begynder at dø omkring ham.
Til tider, især i skrækfilm,
føler jeg, at det giver en af de mest rystende reaktioner.
Min grædescene i den første film, hvor Andy bryder sammen og frygter for sit liv,
fordi Chucky vil dræbe ham...
Efter Chucky har dræbt flere personer,
ender Andy på et psykiatrisk hospital som mistænkt.
Det er som drengen, der råbte ulv, men han taler sandt.
Det er så forrykt, at ingen vil tro ham, og han bliver adskilt fra moren.
Imens prøver Chucky at overtage Andys krop og sjæl.
Han er indespærret og glider ned ad stolen.
Han græder, fordi Chucky kommer efter ham.
Jeg gruede for den scene.
Jeg gruede for den, fordi det var en grædescene.
Som barn hader du at græde foran kameraet. Du vil bare more dig.
Som barn tænker jeg: 'Hvornår må jeg græde?'
Da tidspunktet kom, gav jeg bare slip og græd.
Forlad mig ikke. Vær nu sød...
Jeg tænker: 'Stakkels dreng. Han bliver snart taget.'
Folk har sagt: 'Bare spark dukken. Den er ikke uhyggelig.'
- Det forstår jeg aldrig. - Hvor uhyggeligt er det legetøj?
Du kan sparke ham og smide ham gennem lokalet.
Hvis jeg gik gennem mit hus, og en dukke blev levende,
ville jeg nok dø af et hjerteanfald. Det er uhyggeligt.
Derfor holder folk nok af ham, fordi han er en underdog.
Han er ukuelig. Han kan overvinde sine mangler og få tingene gjort.
Jeg var blevet optaget i Writer's Guild. Der kom en strejke,
så jeg kunne ikke være på settet i 'Barneleg'.
Men da filmen blev klippet, var David elskværdig...
Han behøvede ikke gøre det.
Han inviterede mig i klipperummet for at se dem arbejde
og for at høre min mening.
Det er sjovt. Det, som betog Don, og da Liz og jeg var i London,
og jeg købte bogen The Victorian Dollhouse Murders...
Det er et eller andet i os, som bliver bange for dukker.
Folk siger tit, de frygter dukker.
Der er noget over et livløst objekt... Ingen følelser, men blot et smil.
Denne nærmest frosne mine, som giver fantasien plads til
at gøre hvad som helst.
Det er nok idéen om at bringe
billedet af menneskets form til live, som ikke burde være levende.
Det var rigtig sødt af ham. Det var nok der, vi knyttede bånd,
ikke kun som kolleger, men også venner.
Og heldigvis blev filmen en succes, så de ville lave en fortsættelse.
Var det en film, skulle der tre-fire fortsættelser til at yde det retfærdighed.
Jeg var så stolt af alles arbejde,
men jeg troede aldrig, der ville komme en fortsættelse.
Sådan tænkte jeg ikke. Vi ville lave filmen og gå videre.
- Vi lavede to film lige efter hinanden. - Jeg fik Don tilbage i den anden film.
Han blev skrevet om af John Lafia i den første film og Tom Holland efter det.
Men han er altid blevet krediteret som forfatteren i 30 år med Chucky.
I 'Barneleg 2' skal Andy Barclay bo hos sine plejeforældre,
spillet af Jenny Agutter og Gerrit Graham.
De tror selvfølgelig ikke på, at denne dukke har forfulgt ham
i så lang tid. De risikerer snart at blive udsat for Chuckys vrede.
Jeg har fået nok!
- Du skal dræbe ham! - Andy!
Jeg har ingen favoritminder fra optagelserne.
Hele oplevelsen var så spændende. Jeg var utrolig glad for at være der.
Det var den store produktion. Jeg så op til dem alle som barn.
Jeg havde et liv, hvor jeg huskede, at jeg så op til dem.
Han var syv, og jeg var 24. Jeg var som en storesøster for ham.
Han har sagt, at jeg var sødest mod ham. Han følte, jeg var hans storesøster.
For eksempel føles Christine virkelig som min storesøster.
Den slags forhold ser man sjældent i skrækfilm eller film generelt.
Plejesøskendeforholdet. Han er lidt traumatiseret,
men han har denne storesøster, han hurtigt bliver knyttet til.
Hun behandler ham ligeværdigt. 'Livet er hårdt, men jeg hjælper dig.'
- Hun kæmper for ham. - Jeg gik til audition.
Min agent skaffede mig en aftale. Jeg gik ind og læste.
Jeg spillede en misforstået, sej tøs med et hjerte af guld.
Det var mit faste repertoire i årevis.
Jeg fik ikke rollen, men jeg fik et afsnit af 'De unge strissere'.
Da jeg kom tilbage fra den, fik jeg et afsnit af 'Baywatch'.
Jeg arbejdede og følte mig på toppen. De havde ikke fundet Kyle endnu,
så de gik tilbage til pigerne, som næsten fik rollen.
Jeg vendte tilbage med tillid. Jeg skulle skynde mig
for at tage på stranden, til en dag i 'Baywatch'.
Min selvtillid var klart ændret til den anden audition. Så jeg fik rollen.
Den sorte læderhat er min. Jeg har brugt den flere gange. 'Beverly Hills 90210',
den nye 'Beverly Hills 90210', og den gamle og nye 'Chucky'.
Den er min vigtigste souvenir fra min karriere.
Jeg havde den, før jeg blev skuespiller.
De lavede en labyrint af de tomme Chucky-æsker.
Det var sjovt. Jeg husker, at jeg smeltede Chucky med den varme voks.
- Den var ikke varm, men så varm ud. - Den sidste sekvens er utrolig.
En film om et morderisk legetøj skal ende i en legetøjsfabrik.
Alle de scener havde masser af action, men var også tidskrævende.
For hvis det kræver mere af os fysisk,
er det nok mere krævende for Chucky. Ergo mere dukkearbejde.
Der skal ni dukkeførere til.
Vi har en fyr til benene, en fyr til den ene og en fyr til den anden arm.
Tre ansigtsdukkeførere har læberne,
øjenbrynene og øjnene. En klarer hovedet og kroppen.
- Andy, skynd dig. Han er lige bag dig! - Dit svin!
En lille hær af teknikere bragte Chucky til live.
Det er en slags animationsfilm. Den er optaget som live-action,
men han var helt animeret, i en slags dukkeforstand.
Kevin skaffede nogle af de bedste i branchen.
Den største udfordring for os, holdet og dukkeførerne,
var at få dukken til at gå overbevisende.
Du har været meget uartig, frøken Kettlewell.
Nu er Kevin en ven, men dengang føltes han og de andre over mig som guder.
Dukkeføringen skulle bringe Chucky til live
for at gøre det umulige, og de gjorde det.
I den første film brugte vi en dværg og skiftede mellem de to.
Takket være Kevin behøver vi ikke en dværg.
Jeg var helt vild med at være der.
Især den første halvdel af optagelserne på Universals ejendom,
på en scene, som havde verdens ældste filmset.
Det var operahuset fra den oprindelige 'Spøgelset i operaen',
som siden nedbrændte. Men at være hos Universal,
hvor Universal-monstrene fødtes, og være skuespiller...
Du føler dig som en del af det historiske fællesskab,
når du er på et af de gamle filmset. Det er ren magi.
Jeg beder dig... Jeg legede bare.
Nej!
Toeren og treeren blev optaget lige efter hinanden.
De blev forceret og kom ud med knap et års mellemrum.
De havde Justin Whalin, som jeg aldrig har mødt.
- Han spillede Andy. - Ikke for at tale ned om Justin Whalin...
Men jeg var knyttet til Alex, som var en skøn knægt.
Men de ville gøre ham ældre på grund af historien.
Jeg var ikke gammel nok, kun ti på det tidspunkt.
Han skulle være 16, have en kæreste og gå i militærskole.
Hvert eneste projekt, jeg har lavet,
har med børn at gøre. Hvad enten det er Hocus Pokus,
'Rejsen til Amerika' og en lille jødisk mus... De er alle børn.
Da jeg hørte om treeren, antog jeg, at jegs skulle være med.
Det var svært at acceptere som tiårig.
Andy Barclay og Chucky er projekterne, jeg drages af.
At udforske barndommen betyder alt for mig.
Den er baggrund for, hvem vi er som mennesker.
Hvad sker der med rigtige mennesker, når de oplever vold?
Når du er et barn, ødelægger det dig.
Jeg så den, da den kom ud, og tænkte: 'Okay.'
'Måske ser jeg sådan ud som 16-årig.'
Han gjorde det udmærket. Filmen var sjov.
Onelinerne var ved at blive mere fremtrædende.
Fuck ikke med Chuck!
Den har gode mordscener.
Det er sadistisk at få de unge til at dræbe hinanden,
i stedet for ham, ved at udskifte paintballs med kugler. Det er tosset.
Og Chuckys dødsscene er spektakulær i den film.
Og så dræber de Chucky til slut. Eller hvad?
Vi begynder Bride of Chucky med, at hans ekskæreste Tiffany
syr ham sammen igen og genopliver ham.
Ade Due Damballa. Vågn!
Da jeg fandt på den karakter i Bride of Chucky,
vidste jeg, det måtte være tosidet.
Vågn. Vågn, vågn!
Det skulle være en film om et forhold mellem de to karakterer.
Så Bride of Chucky skulle i høj grad skille sig ud.
Du ligner Martha Stewart med den.
- Hvem helvede er Martha Stewart? - Mit idol.
De prøvede noget helt nyt i Bride og ændrede det virkelig.
Det var den perfekte justering for at ændre måden, Chucky var på.
Filmene blev, som de skulle være på den tid.
Introduktionen af Tiffany, som giver serien nyt liv.
Chucky er blodtørstig på en mere ligefrem facon,
mens Tiffany har nogle konventionelle ønsker i livet.
Hun vil have kærlighed, hengivenhed og forståelse.
- De er så romantiske. - Jeg giver dem et halvt år.
Tiffany er baseret på min ven Ronna. Hun ligner hende.
Sådan blev de til. Hvilket jo er Jennifer Tilly.
Jeg forguder David Kirschner. Han kom til mig
i starten, da jeg var meget tøvende.
Ville jeg nu lave en Chucky-film? Jeg vidste intet om dem dengang.
Men han ville møde mig. Han holdt en præsentation.
Vi tog til Bel Air Hotel. Han havde Chucky-dukken i bagagerummet.
Han tog den ærbødigt frem. 'Dette er Chucky.'
Han præsenterede mig for Chucky.
Jeg kendte ikke Jennifer Tilly, men skrev det til hende.
Den slags funker ikke så tit, men hun takkede ja til rollen.
Hun mente nok, at når jeg så dukken
og hørte om Chucky, så ville jeg blive vild
med serien og sige ja. Det gjorde jeg. Han var god til at overbevise mig.
Efter at have lavet tre relativt konventionelle skrækfilm,
genopfandt vi den som en komedie, og det var hun en stor del af.
Når en slasher-serie begynder at være udbrændt,
gør skaberne én af to ting:
De gør enten de følgende kapitler til horrorkomedier,
eller de sender deres mordere ud i rummet.
Med Bride of Chucky var jeg lettet over, at de gjorde det komisk.
Jeg var faktisk ikke forberedt på humoren, historien,
det fantastiske manus og de fantastiske karakterer.
Chucky-filmene var revolutionerende ved at introducere homoseksuelle karakterer.
Det var vigtigt for mig, at filmene appellerede til den minoritet.
Det har taget fart sidenhen.
I Bride of Chucky begyndte vi at gøre det ret gay.
Don er bøsse og har haft mange sympatiske gay-karakterer i serien.
- Som den bedste ven i Bride of Chucky. - Alexis Arquettes karakter og Tiffany.
Jennifer Tilly har altid appelleret til homoseksuelle,
lige siden hendes rolle i Bound.
Min favoritscene er, da jeg blev dræbt.
Da Tiffany var i badekarret. Jeg syntes, det var så filmisk.
Da jeg ser Bride of Frankenstein og begynder at græde,
for jeg kan forholde mig til filmen.
Så begynder Chucky at gå ned ad gangen på sine små Chucky-ben.
Så smider han tv'et i badekarret.
Jeg skriger, og Bride of Frankenstein skriger.
Bride of Frankenstein dukker op, og jeg synker.
Det er smukt filmet.
Idéen om at elektriciteten ville få alle boblerne til at svæve.
Det er et cool billede.
Det er det geniale ved Dons arbejde på scenen.
- Der er bobler overfor mord. - Det var unikt for mig.
Jeg følte nemlig, at jeg kom et skridt videre som forfatter.
Jeg instruerede den ikke, skrev kun. Instruktøren og kameramanden på filmen
var de kinesiske filmskabere Ronny Yu og Peter Pau.
Hver dag man kom på settet, var det så smukt.
Alle elsker nok hendes makeover. Hun var en kedelig middelklassedukke.
Pludselig lægger hun sort neglelak,
ifører sig militærstøvler og bliver en hård banan.
Hun ser fantastisk ud.
Hvis hun var en cool pige i det virkelige liv.
Barbie, hop i havnen.
Det er mindst syv personer,
men det kan kræve op til otte eller ni personer per dukke.
Det er en ret indviklet koordinering.
Hvis man kun arbejder med en dukke, er det lettere.
Vi brugte adskillige timer på ADR der.
Hvis man har interaktion med en menneskelig skuespiller,
så skal det udtænkes længe i forvejen, og man skal øve meget.
Når vi sagde replikkerne, kunne vi se hinanden.
Det var fedt at arbejde med en stor skuespiller som ham.
Når jeg improviserede, gav han noget tilbage.
Hun er genial til improvisation.
Jeg kommer ikke i nærheden. Hun er på et helt andet plan.
Hvad siger Martha, du skal gøre, når der kommer gæster til middag,
og du ikke har haft tid til at handle? Du improviserer.
Da Charles Lee Rays lig blev begravet, var der en amulet,
som kan give dem deres menneskelige form igen.
Lad os smutte.
Klart. Jeg styrer, og du kan træde i pedalerne.
Vi er dukker, din strigle!
De får Tiffanys nabo til at køre dem derover.
De ved ikke, at dukkerne er levende.
De aner ikke, at dukkerne begår mord på vejen.
Mord, som de unge selv bliver mistænkt for.
Undervejs bliver de gift.
Da Chucky får en brud, gør det ham lidt menneskelig. Han er relaterbar.
Han er ikke bare en morderisk galning. Han har problemer, mange mænd har.
Som en irriterende kæreste, der klager over, at hun får for lidt sex.
Kærligheds-halløjet mellem Chucky og Tiffany, som begge er dukker,
var rigtig nuttet! Og sjovt.
Så var der sex i det, og det var godt. Filmen havde sex oveni skrækken.
Godzilla havde aldrig sex. Frankenstein gokkede den ikke af.
Monstrene havde ikke et sexliv, men det havde Chucky.
Noget af det bedste var improviseret.
'Kan du ikke bruge prævention?' 'Tiff, jeg er fandeme gummi!'
- Om jeg har gummi? - Ja.
Tiff. Se mig. Jeg er sgu lavet af gummi!
Brad så på mig, mens han sagde replikkerne.
Til slut, da min karakter døde,
kiggede jeg derover, og tårerne løb ned ad hans kinder.
Han var så trist. Så begyndte jeg også at græde.
Bagefter sagde han til Don: 'Hvorfor fik jeg ikke en kone noget før?'
Og de får en baby.
Hvorfor gjorde du Tony Gardner til leder af effektafdelingen
i Seed og bagefter? Hvorfor den ændring?
Kevin Yagher havde arbejdet med os på de første fire film.
Han gjorde det godt. Hans kone, Catherine Hicks, var moren i etteren.
Alt gik fint. Men da vi skulle lave femmeren,
kunne Universal ikke få en aftale på plads med ham.
Vi reducerede budgettet kraftigt.
Når din slasher-serie fortsætter, vil hver efterfølgende film
indtjene mindre end den inden. Så der er faldende udbytte.
Så ja, pengemændene har det med at skære i budgettet.
De ville ikke give sig og var uretfærdige mod en,
som havde været loyal og dygtig.
Jeg elskede det, Tony Gardner gjorde for serien.
Vi mødte ham, og fordi vi havde lavet Hocus Pokus sammen,
kunne jeg spørge ham, om han var interesseret i det her.
Du får Kevins plads i Chucky.
Han tøvede vist. Han er loyal, også over for sit håndværk.
Men jeg sagde: 'Ellers bliver det en anden.
Du gjorde det så godt i Hocus. Vil du overveje det her?
Har du prøvet det før?' Han sagde: 'Ikke gøre en dukke levende.
Men jeg har bragt meget andet til live.' Så Don og jeg mødtes med ham.
Jeg elsker at arbejde med smarte personer. De er allierede,
når man laver det sammen. Det var han bestemt.
Vi har samarbejdet lige siden.
Chucky og dukkeførerne... Alle må dykke ned i den fantasi sammen.
Vi må alle gå ind i den verden, vi har skabt, og gøre den troværdig.
Det står i kø.
Hvad? Undskyld. Hvad sagde du?
- Tak. Tony, er I glade? - Ja, vi tager den.
Jeg finder glæde i at få noget,
som ikke er virkeligt, til at synes virkeligt for andre.
Starten var underlig. Vi skulle kopiere Kevin Yaghers dukker.
Men vi havde ingen resurser fra Universal eller Kevin.
Vi havde kun VHS-udgaver af filmen.
Vi satte VHS-filmen på pause og tog stillbilleder fra fjernsynet.
Det var referencepunktet. Vi havde tre måneder til at lave alt.
Så skulle vi til Rumænien og gå i gang.
Et helt hold dukkeførere kom fra England for at hjælpe os.
Vi var fem fra USA, og der var 15 personer fra Storbritannien.
Så vi havde fantastiske resurser og havde det skægt.
Det var også sjovt at designe Glen fra bunden.
Han skulle have skarpe tænder, for det blev etableret i Bride.
Men ellers havde vi frie tøjler med Glen, og det var suverænt.
Jeg elsker Glens udseende. Han ligner et Walter Keane-maleri,
eller Margaret Keane, som faktisk malede dem, gjort til horror.
Det var sjovt at prøve at finde på, hvem denne karakter var.
Dons idé var, at det skulle være en Dickens-agtig karakter, som Oliver Twist.
Don syntes, det ville være fantastisk at udforske familiedynamikken yderligere
ved at inkludere barnet.
Se. Jeg har stadig halskæden, du efterlod mig.
Det virkede naturligt at udvikle det til et familiedrama.
Seed of Chucky var en af de mest bizarre oplevelser i mit liv.
Det er bizart at se
en lillebitte dukke med små blinkende øjne, der siger:
'Miss Tilly, du kan gøre det på den lette måde.'
Eller den svære måde.
Jeg spillede mig selv, Jennifer Tilly, international filmstjerne.
Jeg spillede Tiffany, en talende dukke, som var min største fan.
Og så spillede jeg Tiffany i Jennifer Tillys krop.
Jennifer gør virkelig nar af sig selv i denne film på en herlig måde.
Hvorfor får jeg ingen gode roller mere? Hvorfor tager ingen mig seriøst?
- Gode patter. - Tak.
Ja, jeg havde en partner. Vi skændtes, snavede, og hvad ved jeg.
Og myrdede sammen.
- Fik et barn sammen. - Ja.
Jeg kendte Brad fra Ringenes herre. Brad er Grima Wormtongue.
Var I sammen i boksen, da I lavede voiceover til Seed?
Nej, det var kun mig.
Don havde billeder af, hvordan alle ville se ud.
Så havde han dialog for de fleste af de andre karakterer i scenen,
så jeg vidste, hvordan de spillede. Men vi spillede ikke sammen.
Jeg havde forskellige Tiffany-stemmer. Når Tiffany var menneske, havde jeg
en Marilyn Monroe-agtig, white trash-agtig stemme.
Og da hun var i dukken, blev det en tyndere stemme.
For dukken har ikke stærke stemmebånd.
- Det var en dukkeagtig stemme. - Ja, han er.
- Joan, hold op med det! - Hvad?
- At imitere mig. Sådan lyder jeg ikke! - Jo.
Og da hun var i Jennifer Tilly, måtte jeg have lidt af dukken
og lidt af den menneskelige Tiffany i Jennifer Tillys stemme.
Godt, Fulvia. Hvis det er det, du vil.
Og vi ville have forskel på Glen og Glenda. Glen taler finere engelsk.
Jeg så dig i tv.
- Og Glenda er mere cockneyagtig. - Det er mit navn. Slid det ikke op.
Jeg holder især af Billy Boyds fortolkning af disse figurer.
'Stop, mor. Du krøller min kjole.'
Stop, mor. Du krøller min kjole.
Jeg elsker ham, Glen og Glenda. De er jo mine børn.
Man stopper ikke med at elske sine børn.
Glen er sød. Han kunne være i en punkrockbar.
Han ligner den type fyr, jeg kunne date!
Jeg elsker virkelig Glen. Jeg synes, han er sjov.
Men jeg finder ham også gribende, på en måde.
Da vi lavede filmen, tænkte vi til tider:
'Det her er lidt trist.' Som da Glen dræber Chucky
og hakker ham i stykker. Han er helt knust, og han græder.
Og Jennifer Tilly trøster ham. Vi blev alle: 'Hvor er det trist.'
Men folk reagerede ikke rigtigt i starten!
Glen/Glenda var det første transdukke-barn på film.
Det er nok noget af det bedste ved Seed, synes jeg.
Denne forvirrede transperson.
Til tider føler jeg mig som en dreng, til tider en pige.
Og forældrene hjælper ikke. Det er: 'Forældre, var søde at hjælpe.'
I mine bestræbelser på at gøre serien mere gay,
tog vi dette op i en film, som publikum måske ikke var klar til.
Jeg tror ikke, Seed of Chucky floppede på grund af de temaer.
Den nichedel af publikum tog vist filmen til sig.
Nu er folk mere interesseret i det.
Gennem Chucky-filmene lærer Don på en måde folk noget.
Giver folk medfølelse for mennesker, der ikke er som dem selv.
Man skal skrive det, man ved.
Men en del af mig havde det også sjovt med det.
Idéen om at vende et kulturelt ikon på hovedet
og gøre franchisen til en ambassadør for homoseksuelle horrorfans.
Homoseksuelle har altid taget skrækfilm til sig.
De har altid kunnet forholde sig til monstret.
Frankensteins monster, som bliver forfulgt og behandlet uretfærdigt.
Derfor drages de nok af skrækfilm. De ser sig selv i nogle af de karakterer.
Homoseksuelle har altid elsket skrækfilm, for de er drama queens!
Den floppede nok mere, fordi
meget af den var komik. Det var spøgefuldt og pjattet.
Filmene har udviklet sig fra en skræmmende første film
til at blive horrorkomedier.
Filmen gik lidt for langt,
hvad angik humoren og den vanvittige handling.
Den gik et skridt videre. Det er som en parodi ovenpå parodien.
I kan se deres film i biffen næste halloween. Tak, Chucky.
Og så kan I rende mig!
Det var for meget for horrorfans, som bare vil se blod og splat.
De vil have skræk og splat.
Filmen havde ellers splat og nogle groteske dødsscener.
Hvad er en af dine yndlingsdødsscener?
- Glen dræber ved et uheld... - Mener du syren?
- Ja. - John Waters.
John Waters. Den kunne jeg lide. Det var et uheld. Det var ikke hensigten.
Han elskede serien og havde altid ønsket at blive et af Chuckys ofre.
- Spørg ham om det. - Ja, jeg ønskede det.
Så jeg elskede at blive skadet og få syre i ansigtet.
Men den første optagelse var Chucky, som kom imod mig.
Han bevæger sig, munden åbner sig, og du hører, hvad han siger.
Han kommer imod mig, og de siger 'tak'.
Og han falder. Så kigger han op på mig og siger: 'Fuck dig!'
Det var dukkeførernes arbejde. Det fik mig til at le.
I Seed of Chucky spillede Guy Louthan Don Mancini.
I rulleteksterne
står der 'Don Mancini spillet af Guy Louthan', som var producenten.
Jeg syntes, Don skulle spille Guy Louthan.
Spille den rigtige producent eller en anden. Men det ville han ikke.
Tony, der spiller sig selv. Og dukkerne, som hævner sig på dukkeføreren.
Publikum syntes måske, at Don var lidt for kløgtig
og havde for mange interne vitser.
Det havde været absolut obligatorisk for de ansvarlige at sige:
'Lad os få noget nyt blod nu, for det fungerede ikke særlig godt.'
- Men David forblev loyal mod mig. - Han knokler. Det betyder alt for ham.
Jeg har aldrig arbejdet med en så rolig instruktør.
Der er tidspres. 'Hvordan gør vi det her?' På en måde er det konstant traumatisk.
Men det knytter os sammen.
Så der er en vidunderlig, familieagtig stemning.
Men kommer tæt på hinanden. Man er klemt under et skrivebord,
arbejder side om side eller oven på nogen.
Man må finde en kollektiv mentalitet, som får karakteren til at virke.
Hvis nogen arbejder med øjnene og en anden hovedet,
leder øjnene hovedbevægelsen, og som regel er der et blink,
og det er en anden. Hvis han reagerer på noget,
skal et øjenbryn hæves, mens han vender sig.
Er vi færdige her? Giv os noget ækelt. Så skal han slappe af.
Når han drejer til venstre, så start med venstre øjenbryn
og gå op samtidig med drejningen.
Hvis hver ting er et individ, og du prøver at tænke som én karakter,
synkroniserer du enten hurtigt, eller også funker det ikke.
Pis!
For hver ny filmgenfødsel ændrer Chuckys udseende sig en smule.
I de første to film var Chucky besat af Charles Lee Ray. Det er han stadig.
Han blev mere og mere menneskelig,
hvilket af en eller anden grund ikke er tilfældet mere.
Der er mange Chucky-purister, som vil sige:
'Chucky burde se ud som i den første film.'
Men følger du historien, ville det ikke give mening.
Jeg så dukken, men kan ikke have en scene med den.
Det var fantastisk endelig at være til stede og kigge på.
I dag bliver første gang, jeg ser plastikversionen af Chucky i arbejde.
Curse of Chucky er en opfrisker.
Handlingen fortsætter, men med helt nye karakterer,
først og fremmest Nica, spillet af Fiona Dourif, Brad Dourifs datter.
Vi arbejder ikke så tit med Brad.
Hans arbejde bliver gjort i forvejen, så han er i periferien.
Men da vi lavede Curse of Chucky, var han på settet hver dag, når Fiona arbejdede.
Han var der som den stolte far.
Han har indskudt pinlige historier fra min barndom.
Presseforevisningen bliver sjov.
Vi knyttede bånd som forældre. Det er sjovt, for så går jeg på arbejde
og hører hans stemme fra dukken, mens han vil stikke Fiona.
Jeg kan lide, at Nica er en person i kørestol.
Det ser man ikke tit i skrækfilm, især ikke som hovedperson.
Da jeg blev castet, var jeg bange for, at jeg ikke ville tage det alvorligt.
For på settet er der den her bevægelige dukke, som går rundt.
Og de spiller min fars stemme. Jeg sagde: 'I må hellere sige ordene.'
For han lyder som min far.
En hurtig, resolut bevægelse.
For han er faldet og kigger direkte på Nica.
Don sagde nej. Han ville have, at det var optagelsen.
Det hjalp faktisk, for der var noget ret urovækkende over det.
Jeg vil dræbe dig langsomt.
At have min fars stemme hjalp til syvende og sidst.
- Det var meget uhyggeligt. - Tak.
Vi begyndte for 30 år siden.
Fiona var omkring et år gammel.
Her er femårige Fiona, og her er 12-årige Fiona.
Hun husker intet, men jeg havde mødt hende før.
Så voksede hun op og blev skuespiller.
Hun kom ind til Curse og læste til rollen som den bitchy storesøster.
Hun var ret god, men jeg tænkte, at hun ville være god i hovedrollen.
De ville være mærkeligt at finde hovedrollen tæt på os.
Datteren af ham, der spiller Chucky.
Fansene har bedt om en tilbagevenden til den direkte,
virkelig skræmmende stemning fra de første par film.
Don Mancini gjorde noget smart. Hans budget blev beskåret kraftigt,
da han lavede Curse of Chucky og Cult of Chucky.
Han lod historien foregå på én location.
Du kan fortælle en meget klaustrofobisk historie.
Når man filmer med et begrænset budget på en eller to locations,
giver det dig ofte en ramme.
Du må finde det derinde. Du finder det ikke derude.
Du finder det ikke deroppe. Du må finde det herinde.
Da vi optog Insidious, foregik alt ét sted.
At være i et hus er særligt klaustrofobisk.
Du er derinde, og det, der foregår... Den går ned ad gangen. Den er i vinduet.
Den er ikke på gaden, men i dit hus. Men alt er her, tæt på dig.
Og når skrækken er tæt på dig, er det meget uhyggeligt!
Det skete med al skræk.
Først var det uhyggeligt. Så blev det til hæslig torturporno.
Så blev det sjovt. Så blev det latterligt og var ikke sjovt mere.
I Scream 3 føltes det, som om de vidste, de var i en skrækfilm.
Den var næsten som Scary Movie, som var ude samtidig.
For satan da...
Så måtte du gå tilbage til det uhyggelige.
Derfor satsede han nok på en mere uhyggelig tilgang
end Seed og Bride, for han havde et mindre budget.
Det skulle være uhyggeligt for at blive populært.
Vi vil bringe Chucky tilbage til
at være en meget skummel, syg og uhyggelig skabning.
Det er første gang, jeg har instrueret ham på settet.
Nu er det jo sjovt at få hans datter med i serien som denne films stjerne.
Don Mancini fortalte mig, da han castede dig:
'Der er det særlige ved Fiona, at hun faktisk ligner en,
som det her kunne ske for.'
Så fik vi hende tilbage og læse Nica-rollen og hun var fantastisk.
Hvor mange gange var du til audition i Chucky?
Tre gange.
Tre gange. Så hun fik rollen, fordi hun fortjente den.
Der kommer en ny hovedperson.
Hvordan ændrer dynamikken sig? Bliver hun en holdspiller?
Hun er mere end det. Hun er en del af gruppen.
Du føler, hun har været der fra starten. Hun forstår, hvordan det fungerer.
At hjælpe os med det, vi behøver, for dukkens øjne kan kun drejes
så langt til højre, så hun tilpasser sig. Hun forstod det bare fra starten.
Desuden har hun en utrolig evne til at vise traumer og smerte.
For at skuespillerne virkelig skal tro, at de er i fare,
må man drage publikum ind
og få dem til et glemme, de er i fare, eller du er i fare i næste øjeblik.
Frygt er en interessant følelse.
Elementerne, som fører til frygt, ægte frygt,
krydser grænsen mellem fantasien og noget, som faktisk sker for dig.
Det er en utrolig genre. Der står mere på spil
end i et drama eller en komedie, på en anden måde.
Denne verden må du leve i mentalt på en anden måde.
Kroppen ved ikke, du lader som om. Når du er bange i en film,
så sker der mærkelige ting.
Du sveder. Dine hænder bliver kolde. Jeg græder altid.
Men i scener med gråd er der intet slør, som dækker dig.
Selv i det virkelige liv. Den type gråd, du ikke kan stoppe.
Når den bliver optaget, er det som at kigge ind i din sjæl.
Jo mere virkelig du er, jo bedre. Bring dine følelser og din sandhed.
Det lyder næsten sadistisk. Jeg vil se dig vise denne slags smerte,
som jeg har set dig gøre rigtigt.
For jeg er din ven og så dig opleve noget frygteligt. Lad os bruge det i filmen!
Der har været øjeblikke, som bragte mig
til steder, hvor jeg ikke ville hen, men jeg gjorde det.
Fordi en lille del af dig siger: 'Dette er vigtigt. Det sker. Gå, gå, gå.'
Og jeg vil ikke censurere mig selv.
Det gør dig til en god skuespiller. Når du gør det,
så kommunikerer du med dit publikum.
Ting, du rigtigt oplever: 'Det kan vi bruge i den næste film.
Jeg vil tage personen, du spiller, til det sted, jeg ved, du kan gå,
men folk har ikke set dig der før.'
Hun er en god ven og en virkelig inspirerende samarbejdspartner.
Når du arbejder på en Chucky-film, skal du gøre det samme igen og igen,
til dukken gør det, han skal gøre, perfekt.
Enkle ting tager tid.
Hvis folk bedre forstod, hvad der skal til for at animere en film,
eller for den sags skyld animere Chucky,
ville de nok have større ærbødighed for den slags film.
For det er særdeles kompliceret.
Det er ikke bare os, som styrer den animatroniske dukke og gør den levende.
Vi må arbejde med Fiona. Vi og Don må finde en vinkel,
som får dukkeførernes begrænsninger,
eller det at han ikke kan gøre enkelte ting, til at virke.
Så vi må arbejde som et hold bare for at få en optagelse.
Du må fokusere på den bevægelige dukke og ignorere alle menneskene omkring ham,
som har stænger oppe i røven på ham.
Ih du milde!
Man kan ikke sige: 'Jeg gør det på den og så den måde.'
For når Chucky gør det rette, og vi har brugt tid på det, så skal vi videre.
Når du har en dukke, kan du ikke bare sige: 'Lad os prøve herovre.'
Du skal planlægge det specifikt,
så du ved, hvor han kigger hen, og hvad han vil gøre.
Det vil måske kræve flere personer at udføre det.
Hvis det var en anden slags serie,
ville der være mere afstand mellem alle de involverede.
Alle har en lille del af puslespillet, som skal sættes i.
Her skal vi alle sætte i for at få hver optagelse til at fungere.
Du er den sidste, der står tilbage. Så at sige!
Når du spiller med Chucky... Han er en figur,
som går og taler. Det er lettere end at spille over for et X.
Så du dræbte faktisk aldrig Andy Barclay, vel?
Jeg blev glad, da Don ringede til mig om The Curse.
Han sagde: 'Jeg prøver at skrive dig ind.
Studiet skal godkende det. Glæd dig ikke for tidligt.'
Det var som en test for at se, hvordan det ville gå.
Jeg læste det og holdt af hans Andy-scene.
Den var skæg. Jeg fik lidt hævn og skød ham med et haglgevær.
- Fansene reagerede meget positivt. - De var vilde med at se mig i scenen.
- Han klarede det rigtig flot. - Som hold har vi haft et godt samarbejde.
En grund til, at jeg beholder mange af de samme kolleger, er,
fordi vi ved, at vi har et godt samarbejde.
Du behøver knap nok tale. Du er et skridt foran, for du ved, hvordan alle tænker,
og hvad deres stærke og svage sider er.
Det bliver en art stenografi. Når du optager film, forstår du:
Tiden er din bedste ven og din værste fjende.
Jeg kæmper mod solen og lyset. Man kæmper altid mod noget på film.
Du ved, at du får lange arbejdsdage under intense forhold.
Ifølge bogen Good to Great skal man sætte gode folk i sin bus,
så uanset retningen, du kører i, så ved du, at dit hold i bussen
er kodylfede mennesker.
Du skal være sammen med de samme mennesker.
Du har intet andet valg end at skabe disse bånd.
Der er noget over at skabe et kunstværk med nogen,
som knytter jer sammen på en fed måde.
Når det bliver særligt udfordrende,
knytter man tættere bånd, som vi gjorde i Cult.
Vi optog i snestorme i 40 minusgrader!
Så er det nu. Værsgo!
Og så er han død igen. Rigtig godt. Og tak!
Vi var i Winnipeg om vinteren.
Der var minus 41 grader, da vi kom. Det gjorde intet.
Vi var tæt på hinanden under hele produktionen.
Der er ikke en dag, hvor Chucky ikke arbejder.
Men vi kender hinanden og komplementerer hinanden rigtig godt.
Alt er fantastisk. Se!
Man bestiger faktisk et bjerg sammen.
Man skal passe på hinanden. Det kan ikke gøres alene.
Hvis det lykkes jer at bestige bjerget, tænker I: 'Vi er fantastiske sammen.'
Bor.
Don er nu så selvsikker i sin historiefortælling,
at han begynder at eksperimentere mere med det visuelle.
Det er bevidst surrealistisk og lidt trippy,
for det har med gale folk at gøre.
Fire år efter Curse fortsatte historien med Nica på et psykiatrisk hospital.
Der er en masse sjove karakterer derinde.
De har skizofreni, og hvad ved jeg.
Der er folk, som medicineres. Folk, som bliver hypnotiseret.
Der er drømmesekvenser.
Det er som rollespil. Hvem er sindssyg, og hvem er ikke?
Vi ville skabe en ny genre, følelse og æstetik.
Alt er monokromatisk. Så kommer Chucky. Han har lyse striber og skiller sig ud.
Så det røde hår og blodet springer i øjnene.
Serien er lidt usædvanlig blandt horrorserier, fordi den er
en slags introduktion til skræk for mange børn.
Det er jo en dukke, så det bider de mærke i.
Andy var deres helt. De er blevet voksne,
og nu er de nogle underlige personer i 20'erne!
De vil have Andy tilbage.
Udfordringen var at få ham tilbage, men på en overraskende måde.
Jeg syntes, det var sjovt at vende tilbage til en rolle,
som har været et tema i mit liv, siden jeg var seks år.
Nu kan jeg vise, hvordan Andy havde været, hvis han overlevede den barndom.
Man ville have aspekter af PTSD.
Hvordan ville det komme til udtryk, når du var i 30'erne?
Han har kæmpet med den effekt, Chucky har haft på hans liv.
Hans manglende evne til at lægge det bag sig i et forhold.
Og nok også internt. Så efter Curse of Chucky
tror jeg, at Andy, som har tortureret dukken de sidste fire år,
er den perfekte vej for Andy.
Det var første gang, jeg gjorde noget, som blev skrevet for mig.
Jeg havde simpelthen meget mere selvtillid.
Jeg var meget mere afslappet, så det blev meget sjovere.
I Cult of Chucky var der en skuespiller, jeg dræbte i Curse of Chucky.
Han spillede en ny karakter, Adam Hurtig.
Curse of Chucky var nærmest en dannende filmoplevelse for mig.
Det var skræmmende både at arbejde med Don,
men også Fiona. Jeg kom ind senere
under optagelserne, og jeg skulle dø foran kameraet.
Og Jennifer Tilly skulle dræbe mig. Intet pres!
Da vi tog til Toronto, sagde Don: 'Den skuespiller...'
Jeg mødte ham nemlig ikke på settet.
'Du har arbejdet med ham før.' 'Nej, jeg har ej.'
Hvordan det er at blive glemt af Jennifer Tilly?
Ydmygende.
Han sagde: 'Curse of Chucky. Du skar struben over på ham.'
Værsgo! Og fald.
Men det var sjovt at se hendes mine, da hun faktisk huskede mig.
Jeg husker, da jeg skar struben over på ham.
'Åh...! Vent. Åh!' Og så var det:
-'Ja, jeg er tilbage.' -Vent. Er der to af dem?
Det var en fed idé, at Don fik mig tilbage som en anden karakter.
Du er syg. Og ikke på den sjove måde som mig.
Jeg arbejdede med Don for at se, hvordan det var
at spille en med flere personligheder.
- Du er Mark Zuckerberg nu. - Ja.
Det er interessant, at Don får folk tilbage for at spille andre karakterer.
'Du var betjent i den sidste. Du kan være psykopat i den her.'
- Hvem er mon den næste? - Det var sjovt at være tilbage i Cult.
Don bad mig komme tilbage i Curse på et tidspunkt.
De ville vist have mig til at spille Fionas mor.
Godt, det ikke skete. Det er fint at være tilbage som Kyle.
Den karakter holder jeg af. Den del af mit liv har jeg nostalgi for.
Andy sendte mig. Vi skal more os.
Jeg elsker Cult. Den er smukt filmet. Jeg er fan af serien.
Den idé havde Don haft helt tilbage i 'Barneleg 3'.
Endelig blev det en realitet, og resultatet var fantastisk.
De er alle søde. Jeg elsker scenen, hvor de tre Chuckyer taler sammen.
Den enarmede Chucky, som er rå. Og så uskyldige Chucky. Han er så sød.
- Jeg har aldrig følt mig så levende! - Du har levet i to minutter.
Jeg synes, det er vigtigt, at holde hans effekter praktiske.
Vi kan ikke lave CGI med Chucky. Det rene element ville forsvinde.
Fansene har sagt, at de ikke vil se CGI med Chucky.
De foretrækker altså en dukke, som ikke bevæger sig perfekt.
Tony Gardner er fantastisk til at bringe ham til live.
Der er dog stadig det element, at det er en dukke,
og bevægelserne er anderledes end menneskers.
Og det gør det skræmmende.
Hvis han bevægede sig perfekt, ville det ikke være lige så skræmmende.
Når de kun gør det digitalt, så mister det bestemt noget.
Øjet og hjernen kan se forskel på noget computergenereret og gummi.
Og gummi er meget mere effektivt for det meste.
Når vi har praktiske effekter,
er det et win-win for alle. For skuespilleren.
Især når skuespillerne interagerer med den.
Du lever gennem noget, som din krop oplever.
Og seeren lever det gennem dig, fordi du gennemlever det
og præsenterer det for dem.
Det var fantastisk at bruge praktiske effekter.
I Bad Hair vikler håret sig om min ankel.
Det trækker i dig, og da jeg skulle skære det over, sprøjtede blod ud.
Folk opfører sig anderledes, når blod sprøjter overalt,
og de kan se og mærke det.
Det styrkede præstationen, at jeg havde den tingest omkring mig.
Blodet skulle sprøjte over det hele.
Det forstærker filmens virkelighed. Det er ikke falsk. Det er virkeligt.
Vi blev draget ind i den verden på en ægte måde,
som vi måske ikke havde oplevet, hvis det hele havde været VFX.
Din fantasi skal ikke arbejde lige så ihærdigt
med en morderdukke som med en bold.
Det er svært at stå foran et grønt lærred
og forestille sig, at man bliver lemlæstet.
Hvis du ser dig selv sådan, mærker du det næsten.
Når alt det sættes sammen, er det som magi.
Det er mægtigt, for man forestiller sig intet.
Man oplever noget sammen.
Jeg tror, at det at Chucky er fysisk virkelig hjælper den verden.
Chucky er en dukke. Så når han går rundt, og du ser det,
så ligner det Chucky. Den ægte vare. Du ser scenen, og scenen er ægte.
Det føles ægte i de film. Alt er praktisk, og man ser lyset kastes tilbage.
Du kan se forskellen på CG-Yoda og Yoda fra Imperiet slår igen.
Når det er praktisk og ser ægte ud, hjælper det dig med at acceptere det.
At have noget der som en markør hjælper virkelig
skuespilleren med sit arbejde. Og man sparer penge!
Rent finansielt er det et fortrin.
På de sidste film, som kom direkte på video,
var budgettet væsentligt mindre. Budgettet for hele filmen var
Kevin Yaghers budget til at lave dukkerne i etteren.
Det skal være billigere, have større stjerner,
koste mere og musik et cetera. Sådan er det altid.
Kun tre dukkeførere fra USA måtte komme med, inklusive mig selv.
Jeg kunne ikke sidde ved monitoren.
Jeg måtte fokusere på udøvelsen. Men vi fandt også nogle lokale,
som voksede med opgaven og gjorde et fantastisk arbejde.
Det havde været godt med tid til at øve inden optagelserne.
Men vi øvede, mens vi optog.
Med henblik på resurserne og tiden gjorde alle det fantastisk.
Udfordringen var at hente alle disse karakterer ind
fra forskellige aspekter af franchisen, sætte dem på kollisionskurs
og se, hvad der sker.
Denne franchise kan introducere helt nye elementer,
indflette dem problemfrit, og så er de en del af franchisen.
Så når du i Cult of Chucky ser Nica tale med Tiffany, giver det mening.
Hvad sker der, når Andy Barclay og Nica Pierce mødes?
Fiona er en fantastisk skuespiller. Hun er inspirerende dygtig.
Gid vi fik gjort mere end den ene scene. Men den var højdepunktet for mig.
Jeg så frem til at arbejde med hende.
Jeg synes bare, at det er mere... interessant at spille skurken.
Jeg er færdig.
- Interessant. - Jeg spiller dem ikke mere.
- Jeg vil ikke spille ofret mere. - I burde bytte roller.
- Det gør vi. - Det gør vi!
Du har Tiffany, som besætter Jennifer Tillys krop.
Du har Fiona, som genialt nok besætter Chuckys krop,
og Chucky er hendes far, Brad Dourif. Så hun spiller jo Brad!
I den sidste film tænkte jeg: 'Hvordan er jeg hovedpersonen i denne film?'
Hun bliver Chucky. Genialt. Chuckys sjæl er inde i hende.
Det ville nærmest være stødende, hvis nogen anden end Fiona besatte Chucky.
Selv med noget så sært og incestuøst...
Det føles ikke sådan. Det føles virkelig organisk.
Hvis en anden var Brad, ville det være helligbrøde.
Det er underligt, for det er en ung, kvindelig version af en fyr, du kendte.
- Det er Fiona. - Hun er en strålende skuespiller.
Da jeg så hende gå derude, så jeg Brad.
Og jeg har jo aldrig spillet sammen med rigtige Brad,
bortset fra vores voiceover.
Men da hun gik imod mig, var det meget sexet.
- Hun forvandlede sig til Brad. - Der var en kakofoni af følelser i det.
At jeg fik chancen for at spille noget...
som min far er berømt for at gøre.
Jeg havde lidt ondt af Fiona, for da Don sagde 'skynd jer',
sprang jeg på hende, og vores tænder klaprede.
Jeg fik hendes læbestift på mig, så vi kunne ikke bare tage det om,
for jeg skulle sminkes igen hver gang.
Hun trak sig væk, og jeg så, at hun havde læbestift i hele femøren.
Jeg sagde: 'Fiona, når du bliver spurgt, om jeg kysser godt,
vil du så bare lyve og sige ja?'
Det var sjovt at arbejde med Jennifer.
Det var vist skræmmende, for hun er så sjov.
Jeg vil kysse Fiona i et kontrolleret miljø, for jeg vil gøre det godt igen.
Det var sjovt at lave filmen. Det var surrealistisk sjovt.
Jeg hyggede mig. Du kan spørge din far. Vi lo hele tiden.
- Imens ligger min far på gulvet. - Din far ligger altid i hjørnet på gulvet!
- Hun har glimt i øjet. - Ja.
Lad mig præsentere mig: Jeg er Tonys datter og filmskaberen.
Jeg ville møde alle disse folk i serien,
som jeg havde hørt om som barn, men aldrig fik mødt.
Jeg har ikke officielt mødt alle, som arbejdede på Chucky-filmene.
Men jeg føler, jeg har kendt Brad hele livet.
Det er ret surrealistisk at møde dig nu,
for du har været en del af min barndom, siden jeg blev født.
Jeg møder dig først nu, men du har dræbt min far før.
Det tænker jeg aldrig på! Så der er en masse lag...
Alle, som jeg har interviewet,
har på en eller anden måde været en del af min opvækst.
Jeg føler, at Chucky har stået ved roret i min familie.
Hvor gammel var du, da du først oplevede det?
Du var lille. Tre-fire år.
Så du voksede bogstaveligt talt op med dem i familien.
Jeg ser ham som en lillebror. Jeg er den yngste.
Jeg ønskede mig en lillebror. Det er interessant,
at Fiona og jeg begge voksede op med den dukke.
Men hendes far var skuespiller, og min var dukkefører.
- Jeg var vist seks eller fem år? - Du var ung. Stadig et lille barn.
Jeg så ham i voiceover-boksen. Han skreg, som om han blev brændt levende.
Som han vel blev i filmen. Så jeg løb og gemte mig under et skrivebord.
Nej, du løb ud på parkeringspladsen.
Du begyndte at skrige og græde. Du løb op på dit soveværelse igen,
hoppede på din seng og græd hysterisk.
Du ville ikke komme ned, fordi de 'slemme mennesker' kom. De var her.
Jeg kigger, og der sidder Tiffany og Chucky på vores sofa.
Den lille stakkel kom ind og hørte sin far dø.
- Det gjorde jeg! - Blive brændt ihjel. Hun gik grassat.
Jeg var gal på ham for at lade dukkerne sidde fremme. Du blev traumatiseret.
I en biograf har jeg set min fars hoved eksplodere i en mikrobølgeovn.
Igen og igen. Og jeg bryder mig ikke om det.
- Jeg hader stadig at se ham dø. - Min far dør også i en af filmene.
Ja, det passer!
Vi forstår begge, hvordan det føles at se vores forældre dø.
Jeg elsker scenen, hvor din far bliver halshugget
i Seed of Chucky. Det var så morsomt! Jeg kunne også lide dukkernes reaktion.
Hans blod sprøjter på dem, og det tænder dem.
Jeg så det, da jeg var otte!
- Traumatiserede det dig? - Ja.
- Men viste han dig ikke hovedet? - Nej.
Det eneste, jeg vidste om dig, var, at du kyssede min fars afhuggede hoved.
Ja, er det ikke klamt? Jeg ville også have kysset hans normale hoved!
Fordi de filmede langt væk,
dannede de nye familier, mens de var væk fra deres egne.
Vi legede ikke bare med dukker, men levede også af det.
Så der manglede noget, og jeg ville møde min anden familie.
Jeg ville møde dem alle.
Mærk engang. Du er jo vokset op med det, men...
Den vejer ingenting. Det er en falsk økse.
Det er fedt, du laver dokumentaren, for så møder mine to familier hinanden.
Jeg arbejder og hygger med dem og ser dem som en udvidet familie.
At I alle kan mødes og gøre
den familieenhed og -dynamik større er ret fedt.
Vi var alle som en familie.
Mest funktionel, men til tider dysfunktionel, som alle er.
Der er lange arbejdsdage. Det føles som en lejr.
På vej til Chucky-lejr, som konen og jeg kalder det.
Du kan kun arbejde med de mennesker og lave filmen.
Idet filmene optages i Canada eller Rumænien,
og aldrig her, glæder jeg mig ikke til min tid væk.
Det var frygteligt at være væk hjemmefra.
Min kone og jeg mødtes, da vi var 16 på en arkæologisk udgravning i Negev-ørkenen
mellem Jordan og Israel, og vi er uadskillelige.
Jeg var væk i to-tre uger ad gangen.
Så fløj jeg hjem en weekend og så tilbage. Det var ret hårdt.
Du er et sted med en anden tidszone,
så du kan ikke være med i den dagligdags rutine.
Der var ingen Skype, så der var mange telefonsamtaler.
Der er ikke mange film i L.A. i dag, så man rejser altid et sted hen.
Jobbet tager dig fysisk til forskellige steder. Det er tidskrævende.
De tog til Rumænien, og Don fortalte mig bagefter,
at vejret var frygteligt. Det lød som et rigtigt eventyr.
Det er ulempen ved stemmeskuespil. Du går glip af alt det.
Til tider var det sgu ensomt at optage nogle af de film.
Jeg var i et enormt lokale. De kunne have haft et orkester der.
Jeg havde en mikrofon. Alle sad i lydboksen langt væk.
Alle tror: 'I tilbragte al den tid sammen.'
'Næh, jeg var bare i en boks med en mikrofon.'
Jeg indspillede dialog for mig selv dagen lang.
Gudskelov, da Jennifer endelig kom.
Det ændrede sig vel, efter jeg fik familie.
Det er en del af beslutningsprocessen nu.
I den første film var børnene mellem fem og otte.
Det var svært for alle, for jeg var en far, som havde været med til alt.
Det lover ikke godt, når du skal gøre dit arbejde godt
og være forælder samtidig. Den ene bliver negligeret.
Du arbejder 15-17 timer, sover nogle timer og skal så tilbage igen.
Du arbejder ikke fra ni til fem. De bestemmer din arbejdstid.
Det er som at være i krig. Du dræber ikke andre, men du dræber dig selv.
Det er bare ikke normalt på den måde, som det normalt er.
Folk arbejder, og så kommer de hjem og er hjemme.
Da jeg var i Sextuplets, var der 22-timers arbejdsdage.
Ud af de 65-70 dages optagelser
var jeg der nok 22 timer mindst 50 gange.
Jeg arbejdede fra kl. 8 til 23 fem dage om ugen.
Jeg arbejdede også nogle weekender, og jeg havde en nyfødt derhjemme.
Da jeg kom hjem, var klokken mange. Jeg skulle tidligt op.
- Eller du var væk i... - I flere uger eller måneder.
Hver eneste person vier deres liv
til de næste to uger, syv uger eller seks måneder.
Ringenes Herre tog halvandet år. Master and Commander var et halvt år.
Når du har forpligtet dig, står du til deres rådighed.
Hvis de sagde det nu, ville jeg sige: 'Kan min familie komme på besøg?'
Det er en del af processen.
I den anden sæson af Phineas måtte jeg slå i bordet
om at hyre nye folk og skaffe midler til showet.
Jeg ville ikke gå glip af min datters opvækst.
Men det er livet, vi har valgt. Et nomadeliv.
Hvis jeg ikke havde haft et barn, så havde jeg nok stadig arbejdet så hårdt.
Derfor takker folk deres familie, når de vinder priser.
Jeg kan forsørge jer med min lidenskab, kunst og slid.
Men når man får statuetterne, siger man tak.
'Tak for jeres forståelse. Uden jer kunne jeg ikke have gjort det her.'
Ingen har nogensinde spurgt om det.
- Ingen har bekymret sig om det. - Det gør jeg, for min far måtte rejse.
Selvfølgelig. Jeg syntes bare, at det var et interessant perspektiv.
Min far og jeg er nærmest bedste venner.
- Må jeg dele dit kamera? Kan vi dele? - Tag det her.
Gør det igen.
- Hej, far. - Hejsa.
Jeg kan tale med ham om alt. Han er en klippe. Jeg beundrer ham meget.
Det er noget møg at være væk og gå glip af sit barns fødselsdag.
Da vil du allerhelst være der, men så er du fanget.
På et hotelværelse, hvor du venter på...
at vækkeuret ringer, så du kan tage hen og stikke en kniv i Fionas ben.
De to verdener passer ikke godt sammen. Hvordan skal jeg formulere det?
Som seks-til otteårig oplever du, at din anden halvdel
flyver væk. Man føler, at man mister en gnist.
Man ved jo også, at I ikke vil være hjemme for altid.
Og man vil jo være der for alt, for tiden går så hurtigt.
Han gik nok glip af nogle vigtige stunder,
vi nok begge ville ønske, vi havde haft.
Men føler, man går glip af alt.
Noget af det sjove ved at være forælder er familiedynamikken.
At høre alle tre børn le er for mig det bedste i verden.
Så rejser man og går glip af det. Man har lange arbejdsdage.
Der er en tidsforskel på otte timer, og du er helt alene.
Man er der for at forsørge familien, men samtidig er man væk fra familien.
Så det er noget møg.
- Beklager. - Der fik du lidt ærlighed.
Det er svært at lave film. Selv den værste film
er svær at lave, og folk gennemlever meget.
Du vil helst gennemleve det med nogen, som har gjort det med dig før.
Den slags delte elendighed, de delte erfaringer
og op-og nedturene.
Det er godt have nogen, man har det til fælles med.
Du kommer på settet og siger: 'Hej, Carry. Hvordan går det?'
Og du så ham sidst for fem år siden.
De er som din søster eller bror til sidst, og så går man og ser ikke hinanden igen.
Så møder du dem fem år senere: 'Hvordan går det?'
Når du har fortsættelser og de samme karakterer
og skuespillere, du vender tilbage til, føles det meget sødt.
Som regel, når man ikke har set nogen
i ti år, så skal meget indhentes. Men fordi du er i det miljø,
hvor du bare arbejder på filmen, så kommer du ind i rytmen igen.
Den og den person har fået et barn. Man taler igen.
Der er en fed familiedynamik.
Det er en helt særlig form for liv, som du får, og så forsvinder det.
Det er trist at pakke alt sammen i slutningen af filmen
og forlade dem alle sammen.
Da vi stoppede, og dukkeførerne og alle tog afsked,
kørte Don og Fiona ud, hang ud med os og sagde farvel til alle.
Og han holdt en afskedstale.
Det lyder corny, men nogle græd, og de gav ham en masse gaver.
Men Don skulle op kl. 5 for at lave droneoptagelsen dagen efter.
Vi var klar til at rejse.
Han siger: 'Jeg kommer ud.' Fiona siger: 'Jeg tager med Don.'
Så takkede han mig, og jeg begyndte at græde.
Folk ved ikke, hvor sjældent man får rigtige venner i projekter.
Don Mancini er måske min nærmeste ven.
I realiteten min bedste ven nu. Det er ret mærkeligt.
Hun kunne være min datter. Det gør det mærkeligere!
Han hjalp mig gennem min mors død og var der, da jeg hørte, hun var død.
Han føles som min familie.
Han var til vores døtres bat mitzvaer og til vores datters bryllup.
Med mig, tabet af hans forældre. Vi har været gennem meget sammen.
Jeg har beundret ham, siden jeg var otte.
Så talte vi ikke sammen i mange år, da jeg var i high school et cetera.
Da jeg var sent i 20'erne, mødte vi så hinanden igen.
Vi har meget til fælles. Vi kan lide den samme musik
og de samme film, så vi fandt sammen igen. Nu var han en person.
Jeg er nær ven med Alex Vincent og Don. Vi mistede aldrig kontakten
mellem Barneleg 2 og Cult, da jeg kom tilbage.
- Jeg er hendes favoritinstruktør. - Suverænt!
Jennifer er fantastisk. En af de sjoveste personer, man kan møde.
Hun skræmmer mig lidt. Hun gør intet for at give mig den følelse.
Hun har bare en stor personlighed.
Jeg forguder David Kirschner. Han er sød.
I alle mine film har han været rolig og en nærmest faderlig person.
Det havde været sært, hvis jeg som 24-årig ringede:
'Hej, Alex' mor. Det er Christine. Er Alex hjemme?'
Det havde været afvigende. Lidt klamt! Så det skete ikke.
Vi blev venner for seks år siden. Vi taler ofte sammen.
Jeg holder af Alex i dag.
Det er fedt, at Brad og Fiona har en chance
for at dele noget så intimt som denne utrolige filmserie.
Fiona er virkelig en familieoperation.
Hun er datter af manden, som har lagt stemme til Chucky i 30 år.
Som en far, der har døtre, rører det mig, at Fiona er...
Hun er virkelig Seed of Chucky!
Nu er jeg bare meget stolt af hende. Hun står på egne ben og behøver mig ikke.
- I grunden... - Jeg behøver dig stadig.
Hun ringer måske en gang imellem, og en sjælden gang
giver jeg hende råd, baseret på hvad jeg ser.
Men for det meste elsker jeg det, jeg ser.
- Tak, far. - Jeg er meget imponeret.
Tak, far.
Vi har alle stor respekt og beundring for hinanden.
Vi nyder hinandens selskab og morer os.
Det er fedt at arbejde med folk, man synes om.
Jeg er stolt af, at det er en del af min karriere.
Mit liv havde nok ikke været anderledes. Det havde ikke været så rigt,
hvis Don Mancini eller Tony Gardner ikke var en del af det.
De er gode venner, som jeg har dybe samtaler med. Det elsker jeg.
Chucky har givet mig en karriere og en identitet.
Chucky var det første, jeg gjorde, som havde en fanskare.
- Derfor blev jeg... - Bemærket.
Ja, jeg fik en karriere.
En af de bedste gaver i livet, især når man bliver ældre, er,
at det bare er rart, når folk lytter til dig.
Nu har jeg gjort det her i 30 år.
Så at folk stadig synes om det og vil tale med mig er fedt.
Det er grunden til, at vi har en syvende film,
og Chucky har en stor fanskare.
Chuckys kultfanskare er meget broget.
Du har de typiske unge fyre,
som elsker skræk, og de vil se blod, splat og babser.
De er ikke som mange skrækfilm, hvor hver film minder om den sidste.
Så er der unge kvinder, som er lidt mere følsomme end det.
Deres interesse har det med at være lidt anderledes.
Hver ny film, Don laver, har en ny drejning.
Folk elsker det. De kommer med deres dukke. 'Vil du signere?
- Deres Glen-dukke? - Ja.
- Glen? - Gæt igen, farmand!
Skræk har altid været modkultur. Det giver fansene sammenhold.
Ingen genre har fans som horror.
Horrorfans er, og jeg inkluderer mig selv, meget lidenskabelige,
men også meget besat af filmene.
Fansene ved altid en masse om det. De er helt fanatiske.
De er hengivne, kærlige, flinke, ikkevoldelige
og sætter pris på, hvad du har skabt og givet dem.
Det bliver fejret. Det gør vi tit. Jeg er på festivaler med Christine Elise.
Det bedste ved festivaler er, at det er en kæmpe samling mennesker.
Bord efter bord og tusindvis af mennesker.
Samfundet ser dem som outsidere. De går gerne i sort tøj.
De ser ud, som om de burde være i et death metal-band. De skriger,
svinger en økse og kaster ting mod folk.
Men mærkeligt nok virker de som de sundeste.
De er som regel meget rolige. De er faktisk helt almindelige mennesker.
Ikke alle horrorfans handler på Hot Topic. Med al respekt.
Vi gør det ikke alle. Kun nogle gange.
Jennifer Tilly og jeg var til Comic-Con.
Folk kom for at få autografer og havde babyer i barnevogne.
De havde 'Chucky' eller 'Tiffany' tatoveret. De dyrker det virkelig!
Alle fyrene har tatoveringer. Alle pigerne er store og barske.
Og de har altid god humor. Jeg elsker horrorfansene.
- Jeg får mange breve og tegninger. - Comic-Con er fedt for os.
For underholdningens nichedele er det et fedt sted, hvor vi er i centrum.
Men de var høflige og havde en ægte taknemlighed og kærlighed til det.
Horror er fedt, fordi det er en genre, hvor de marginaliserede bliver anerkendt.
Jeg elsker alle, jeg har mødt til en messe.
De er bare begejstrede, muntre og givende.
Det er fedt at være omgivet af folk, som elsker horror.
Som til enhver horrormesse er det fedt at finde flere af dem herude.
At se flere fra hele USA og verden komme for at hylde genren.
Det er fantastisk at se fans støtte filmene personligt.
Jeg elsker at være her. Det er mit favoritsted.
De behandler altid fansene godt. Don Mancini signerer alle autograferne.
At møde dem personligt og snakke med dem,
om det så kun er i nogle minutter, værdsætter jeg.
Historiefortælling handler om gensidig kommunikation.
Der er fortælleren og den, der hører historien og reagerer på den.
Alle film er en dialog. Det passer især i en verden med sociale medier.
Internettet er her. Alle kan dele fotos og krydsanalysere.
'Hvordan så han ud i den og den film?' Mange har gode og smarte meninger.
Jeg synes, at fanskaren er blevet ganske fantastisk.
Man får feedback fra fans og folk, som ser film, meget hurtigere.
- Og mere konsekvent end før. - Det er mere øjeblikkeligt.
Min erfaring med fans til messer er den modsatte af fans online.
Fans online har det med... Halvdelen af dem er flinke,
overstrømmende fantastiske og vidunderlige.
Er de misfornøjede, hører du det straks.
Den anden halvdel er onde, hævngerrige og uhyggelige.
Det er ingen i det virkelige liv.
Vi er en stor gruppe mennesker, der arbejder på en historie,
som er fortalt over 30 år. Det er unikt at være en del af det.
At være en del af noget, som så mange elsker, er surrealistisk.
Ved hver ny Chucky-film siger de: 'Hvad vil der ske?'
De ser ham som en virkelig person.
Hvad Chucky end repræsenterer for folk, så er det ægte.
Der er lidenskab for karakteren.
Det er som en sær gave, at jeg kan være med til det.
Det er et vigtigt kapitel af mit liv, som heldigvis ikke er endt i 30 år.
- Jeg har intet projekt, som ligner det. - Det er en velsignelse.
Min bedstemor sagde altid om Chucky: 'Han er en bitch!'
Men han er en bitch, som bliver ved med at give.
Ser du Chucky som en del af din familie?
Selvfølgelig gør jeg det. Han er min!
Selv om Tony og David Kirschner vil sige det samme. En succes har jo mange fædre.
Vi siger spøgefuldt, at han er vores tredje barn.
Jeg er stolt af at have været hans far.
Jeg ser Chucky som min lille forrykte bror.
Det er sandt, at når jeg ser ham, kan jeg føle mig knyttet til ham.
Nej, jeg ser ham ikke som en lillebror. Jeg ser ham
som en hund, der har levet længe.
Du har altid haft ham og elsker ham, men han skider på dit gulv.
Jeg ser ikke Chucky som et barn.
Jeg ser ham som en arbejdsgiver, på en underlig måde.
Og et familiemedlem.
'Vores lille dreng' siger vi altid her i huset.
Jeg er favoritten. Det var, hvad du prøvede at sige, ikke?
- Jo. Du sladrede om mig. - Og vi fik det på video.
Tiffany er min favorit!
Det er ikke morsomt.
Når du er med i Chucky-familien, er der nogen, som virkelig forstår dig.
Det er ikke alle døtre, fædre eller personer, som er vokset op
i det samme miljø. Jeg føler mig knyttet til alle.
Jeg holder af disse forhold og håber, de udvikler sig fremover.
Nu bliver vi virkelig den perfekte familie.
Forholdene har virkelig udviklet sig i de senere år.
Jeg tror ikke, at nogen af os ventede,
at det ville fortsætte, og at vi ville samle en stor familie undervejs,
mens det kørte derudad. Nu skal vi til Canada.
Vi skal til Toronto for at filme en tv-serie, 'Chucky'.
Jeg taler til jer fra settet i 'Chucky', som vi filmer her i Toronto, Ontario.
Hvem havde troet for 25 år siden, da han fik mig
til at spille denne rolle, at jeg stadig ville gøre det mange film senere
og nu en tv-serie?
Otte afsnit. Otte afsnit på en time med en morderisk dukke.
Grundlaget er det samme. Don Mancini er showrunner, skrev pilotafsnittet
og instruerer det. David Kirschner producerer.
Alle de ledende dukkeførere er tilbage.
Og selvfølgelig kære gamle Chucky, seriens stjerne.
Vi må ikke glemme ham, for så bliver han meget knotten.
Jeg skal være stille nu, for vi filmer. Farvel.
Rejsen har været interessant. Verden er blevet meget mindre.
Og familien større.
Den er lidt dysfunktionel og dødelig, men alle kan enes og har det sjovt.
Vi vil bare fortsætte med at dræbe folk. En familie, som dræber sammen...
Holder sammen.