Vítejte ve Francii, Velebnosti.
Vaše dlouhá a ubíjející pouť je skoro u konce.
Moje sestra Luna dnes žhne obzvlášť jasně.
Jistě je taky natěšená.
Už brzy před námi náš otec Amon-Re padne na kolena.
Bude se plazit bahnem a škemrat o smilování.
To mu ale nedopřejeme.
Useknu mu hlavu, vysaju mu mozek a vyplivnu ho na zem!
Vždycky uctívali jen jeho.
Mého otce. Ohavný slunce!
Smrtelníci ho zbožňovali, sotva vylezli z jeskyní,
protože se bojí temnoty.
Zanedlouho ale nebude existovat nic než temnota.
Budou znát jenom nekonečnou hrůzu.
Prozatím jsou tu ale noci krátké, hraběnko.
Čeká nás ještě dlouhá cesta.
Jistě.
Mám ale strašnou žízeň, Drolto.
Dcera důstojníka revoluce.
Člena Klubu jakobínů. Právníka, který se moc rád poslouchal.
O svůj život prý prosil víc než o ten její.
Ach, ano.
Je znamenitá.
Pouhá hrůza mě už nudí.
Takhle chutnají mnohem sladčeji.
Když jsou zoufalí.
CASTLEVANIA: NOKTURNO
Počkej! Máš mi co vysvětlovat, dědo.
Hlavně mi, prosím tě, neříkej „dědo“.
Kde jsi sakra celou tu dobu byl? Myslel jsem, že jsi mrtvý.
Já tu Teru zabiju.
Přišel jsem sem v deseti letech a nikoho jsem neznal.
Nebýt tety Tery, která ani není moje teta,
ale nějaká sestřenka z miliontého kolene nebo tak něco…
Měli jsme sakra dohodu.
Proč ji chceš zabíjet?
Slíbila mi, že ti neřekne, kde mě najdeš.
O čem to mluvíš?
Takže ona ti nic neřekla?
Ne! Cože? Ne!
No, abych ti odpověděl na tu otázku, kde jsem byl…
Celou dobu jsem byl tady ve Francii.
A dohlížím na tebe.
Takže mě potají sleduješ?
Když to řekneš takhle, zní to, jako bych byl nějaký úchyl.
A Tera to věděla?
Souhlasila, že ti to neřekne.
- Dávám jí za to peníze. - To je ta vaše dohoda?
Samozřejmě, že ne.
I když vlastně tak trochu jo.
Když mi něco zbyde z odměn za tyhle venkovské upíry,
posílám jí to na přilepšenou.
Poprosil jsem ji, aby ti o mně neříkala…
protože je to tak lepší.
Nechtěl jsi, abych věděl, že můj děda žije pár kiláků ode mě?
Přesně tak. Jinak bys ode mě něco očekával.
Rady, povzbuzení nebo dárky k narozeninám.
Na to já nejsem.
Máma tvrdila, že jsi umřel.
Vlastně mi o tobě kromě toho vůbec nic neřekla.
Říkala, že do Nového světa odjela proto,
že je poslední z rodu Belmontů
a někdo tam ty upíry porazit musí.
Jako třeba Olroxe.
Kam si myslíš, že jdeš?
Jsi přece Belmont.
Neměl by ses schovávat v boudě.
A upíry bys neměl zabíjet za odměnu.
Kdysi jsem býval hrdina.
Už ani nevím, kolik upírů jsem zabil… „hrdinsky“.
Ten bič tehdy patřil mně.
Měl jsem i další schopnosti.
Jedna z našich předkyň byla totiž mocná čarodějka.
Jo, Sypha. Já vím.
O naší rodinné historii vím úplně všechno.
Máma mě o ní učila.
Akorát tebe vynechala.
A já už asi chápu proč.
Zníš úplně jako ona.
Byl jsem ten nejmocnější čaroděj našeho rodu.
Bič jsem skoro nepotřeboval.
Vypaloval jsem celá upíří hnízda máchnutím ruky.
A kdy se z tebe stal zapšklý stařík?
Běž ven. Přinesu kafe.
Měl bych mít hrnek navíc.
Takže jsi byl čaroděj?
Proč ten minulý čas?
Míval jsem ženu.
Tvoji babičku Lydii.
A taky přítele, i když je to k nevíře.
Jmenoval se Maxim.
Oba zabil ten samý upír.
Lord Ruthven.
Bože… tohle jméno jsem nevyslovil už celé roky.
Držel jsem ji v náručí a prosil ji, aby mě neopouštěla.
„Vrať se mi.“
Svíral jsem…
její ochablé…
a studené… tělo.
A naproti přes chodbu… ležel zmasakrovaný Maxim.
Ten neumřel hned.
A to jenom kvůli mně.
Tehdy mě magie opustila.
Nezbylo mi nic.
Vůbec nic.
Přišel jsi i o dceru. Nebo jsi na ni snad už zapomněl?
O dceru, kterou jsi poslal bojovat se zlem do Ameriky.
Zlo vždycky vyhraje, Richtere.
Ať už je to cokoliv.
Je všude kolem nás.
Vždycky bude silnější než my.
Můžeš klidně vraždit jednoho ďábla za druhým.
Lorda Ruthvana, Drákulu… možná i toho Olroxe.
Vždycky se ale objeví někdo další a mnohem horší.
A pozabíjí ty, na kterých ti záleží.
Nikdo kolem tebe není v bezpečí.
Zlo nakonec vždycky vyhraje.
Co tu vlastně děláš, jestli jsi nepřišel za mnou?
Co tě sem přivedlo?
Zabila jsi Vaublanca.
Už jsme to oslavili.
Ale Edouard umřel.
Jeho duše ne.
Tak přestaň zoufat.
Ten Belmont je naprosto neschopný.
Stáhl ocas…
a vzal nohy na ramena!
Každý musí nejdřív utéct, Annette.
Cože?
Tohle je něco úplně jiného! Jak to vůbec můžeš srovnávat?
Přišla jsem si pro radu. Myslela jsem, že to nejhorší zlo jsem už viděla.
Tady ale zapustilo kořeny a sílí po celá staletí.
A ta upíří mesiáška je ještě starší.
I tvoje moc je prastará, Annette.
Sice jsou to moji předci, ale neslyším nic než šum, Cecile.
Nějaké ďábelské egyptské bohyni se nemůžou rovnat.
Slyšíš jenom šum, protože je neposloucháš.
To otroctví, Annette.
To kvůli otroctví jsi taková, jaká jsi.
Jak jinak.
Je to zdroj tvého vzteku,
ale ne tvojí moci.
Tihle malicherní ďáblové jako hrabě Vaublanc rádi tvrdí,
že je otroctví přirozený řád světa.
Že to tak prostě chodí.
A ty se pak rozhlédneš a řekneš si, že mají pravdu.
Všude kolem nás je zlo, násilí a útlak.
Ani ti Francouzi se svými ideály nejsou bez viny.
Co ti vědí o tom, co jsme si vytrpěli my?
Vůbec je nezajímáme.
Možná vybudují nový svět,
ale ta jejich volnost, rovnost a bratrství nebude pro nás.
Jestli se jim to vůbec podaří.
Takhle to ale na světě nechodí, Annette.
Ti ďáblové nad námi mají moc, jedině když jim to uvěříme.
Lidstvo na tenhle svět nepřišlo s armádou otroků.
To se zvrtlo až později.
A když mluvím o tvých předcích,
samozřejmě tím myslím tvoji matku, která tě měla tolik ráda.
A tvého otce, kterého od ní odtáhli muži s bičem v ruce.
A tvoji babičku,
která s pláčem sledovala, jak odplouvají, a rvala si přitom vlasy.
Tvoje linie ale sahá ještě dál.
Mnohem, mnohem dál. Až k samotnému zdroji.
K Ogunově duši.
Do světa bez otroků a pánů.
Nauč se naslouchat svým předkům.
Ještě není vše ztraceno.
„Slzavým dnem bude, až viník k Soudu vstane ze svého hrobového lože.“
Vyhrožuje vám.
Vašemu váhavému démonovi.
Proč se tě ten Belmont tak bál?
Dlouhou dobu jsem žil jako člověk i jako upír.
Zamiloval jsem se ale jenom jednou.
Byl z malého města v Massachusetts,
jestli ti to něco říká.
Tehdy to bývala kolonie.
On ale nebyl osadník.
Byl to hrdý Mohykán. Jeho kořeny sahaly hluboko do lesů.
Planul neskutečnou vášní.
Věřil tomu, že všechen lid…
Tak on totiž mluvil…
Že všichni můžou být svobodní.
Všichni včetně něj.
I ti, kterým někdo ukradl půdu.
Stejně jako ji kdysi dávno ukradli nám.
On ale bojoval spolu s revolucionáři. Po jejich boku.
Skoro o tom přesvědčil i mě.
A pak ho zabila Julia Belmontová.
Protože byl upír.
A toho jsi z něj udělal ty.
- Zeptal ses ho vůbec? - Miloval jsem ho.
Chtěl jsem s ním být navždy.
Se mnou máš stejné plány?
Samozřejmě, že ne, Mizraku.
Tebe nemiluju.
Kým jsi býval, příteli?
Pamatuješ si to?
Pamatuju si, že jsem byl v lese.
S nějakou upovídanou holkou.
Pamatuju si, že se mi líbila.
Líbilo se mi i to, o čem mluvila.
Jmenoval jsem se…
Jacques.
Vědí o tom?
Vědí o tom všichni?
Jistěže nevědí.
Stydíš se jim to říct?
Proč?
Jsi přece kněz. Měl bys dodržovat celibát.
Každý ale ví, že ten nedodržuje ani většina papežů.
To jsou ostudní duchovní.
I když v porovnání s vyvoláváním ďáblů vlastně pár dětí nestojí za řeč.
Nebo je vyvolává i papež?
Děláme, co je třeba, ve jménu Božím.
Takže za to, že jsi mě celý život ignoroval, může Bůh?
Já tě neignoroval, Marie.
Vím například, že jsi čarodějnice.
A přesto tě chráním.
Vážně tu z černé magie obviňuješ ty mě?
Přidej se ke mně.
Vykonávám vůli Boží, Marie.
Snažně tě prosím.
Nestůj Bohu v cestě.
Spasitelka je tady!
Naše vysvoboditelka dorazila!
- Naše vysvoboditelka! - K čertu s revolucí!
- Chvála Bohu. - Naše spasitelka!
Jsme spaseni!
- Čeká nás nanebevzetí! - Přišla nás zachránit.
Spasitelka!
Konečně je tady!
Konečně dorazila!
Přišla nás spasit!
- Spaste naše duše! - K čertu s revolucí!
Když jsem ještě býval člověkem,
pozoroval jsem, jak se muži vylodili na našich březích a začali nás vraždit.
Nejdřív povraždili tisíce a nakonec miliony.
Jak mohli být tak pomatení?
Tvrdili, že to dělají ve jménu Božím.
Občas i ve jménu krále, ale odvolávali se hlavně na Boha.
A nakonec…
tu máme ji.
Smrt revoluci!
K čertu s revolucí!
Hledala jsem tě.
Smrt revoluci!
Tohle je prý vůle Boží.
Neztrácej naději.
Pořád není vše ztraceno.
Jenom stojíš v tomhle temném žaláři…
a strážíš mě, Jacquesi.
Přijal jsi to snad jako svůj úděl?
Ne.
Byla rychlá?
Juliina smrt…
Umřela rychle?
Moc ne.
Když umírala, dívala se mi přímo do očí.
Poznal jsem to.
Poznal jsem, když přestala dýchat.
Viděl jsem jí to na očích.
Ten okamžik, kdy ji opustil život.
A pak mě Olrox nechal jít.
Tvoje máma byla hrdá žena.
Říkala, že mě nepotřebuje.
Že bych ji jenom brzdil.
Stejně jsem s ní ale měl odplout.
Byl jsem hrozný otec.
No…
ze všeho nejdůležitější je nestavit se k pravdě zády.
I když není zrovna nejhezčí.
Jdu se vychcat.
Do prdele!
Tak to bychom měli.
Rodina Belmontů za chvilku vyhyne.
Copak? Hodláš nejdřív škemrat o jeho život?
I když to asi ne. Přece jenom ho sotva znáš.
V Machecoulu máš ale rodinu, ne?
Tu malou holku, co není tvoje sestra, ale ty ji tak bereš.
Tu Vypravěčku, co není tvoje matka, ale stejně tě vychovala.
A tu černošku, která je kdovíodkud.
Můžeš zkusit škemrat o jejich životy.
Stejně to ale nebude mít cenu, protože je nezabiju já.
Smrt dostanou darem od Požíračky světla.
Většinou lidem zasekává háky do kostí v rukou,
aby nevykrváceli tak rychle.
Jsou potom při vědomí celé dny. Je to nádherná podívaná.
Když mají štěstí,
udělá z nich upíry a pak už neumřou nikdy.
Co ty na to?
Zapomněl jsi na něco ohledně naší rodiny…
A já blbec… na to zapomněl taky.
Než tě dorazím, chtěl jsem utrousit nějakou vtipnou sarkastickou hlášku.
Ale nechce se mi.
Vrátila se mi magie.
Všiml jsem si.
Jak jsi to dokázal?
Já nevím.
Musel jsem něco udělat.
Musím přežít.
Pro lidi, co mám rád.
Škoda, že tobě se to nepovedlo.
Já jsem ale mnohem mladší.
Asi to bude tím.
Jo.
V tom máš asi pravdu.
PODLE HERNÍ SÉRIE OD KONAMI
Překlad titulků: Eliška K. Vítová