Isten hozott Franciaországban, fenség!
Hosszú és fárasztó utad hamarosan véget ér.
Holdnővérem fényesen ragyog ma éjjel.
Ő is nyilvánvalóan nagyon izgatott.
Nemsokára térdre kényszerítjük apánkat, Amon Rét, a Napot,
és a porban fog csúszni, irgalomért esedezve.
De kurvára nem lesz irgalom.
Levágom a fejét, kiszívom az agyvelejét, és kiköpöm a porba.
Mindig is őt istenítették.
Az apámat. A kibaszott Napot.
Mióta csak előmásztak a barlangjaikból a halandók imádták,
mert félnek a sötétségtől.
Rövidesen nem lesz más, csak sötétség.
És csak a rettegést ismerik majd.
De addig is, bárónő, idefent északon rövidek az éjszakák.
Még áll némi út előttünk.
Igen.
De úgy szomjazom, Dorottya!
Az apja a forradalom tisztségviselője.
A Jakobinus klub tagja. Ügyvéd, imádta a saját hangját.
Azt mondják, a lánya helyett a saját életéért könyörgött.
Ó, igen!
Pompás példány!
Unom már a puszta rettegést.
Ez sokkal édesebb.
A kilátástalanság.
CASTLEVANIA – DÉMONKASTÉLY: NOKTÜRN
Állj meg! Válaszokat követelek, nagyapó!
Szólíts bárhogy, csak nagyapónak ne!
Hol a faszban voltál egész életemben? Azt hittem, meghaltál.
Megölöm Terát.
Tízévesen érkeztem ebbe az országba, nem ismertem senkit.
Tera néni nélkül, aki nem is a nénikém,
csak valami távoli rokonom az ezredik oldalágon…
Megállapodtunk, bassza meg!
Hogy érted azt, hogy megölöd?
Megígérte, hogy nem vezet a nyomomra.
Miről beszélsz?
Úgy érted, hogy nem szólt rólam?
Nem! Hogy mi? Nem!
Nos, a kérdésedre válaszolva: Hogy hol voltam egész életedben?
Mindvégig itt voltam, mióta megérkeztél Franciaországba.
Szemmel tartottalak.
Úgy érted, leskelődtél utánam? Titokban?
Ha így fogalmazunk, valóban egy kicsit bizarrul hangzik.
- És Tera tudta? - Megígérte, hogy hallgat róla.
- Pénzzel is támogattam. - Ez volt az alku?
Dehogy! Természetesen nem.
Na jó, talán mégis.
Ha kaptam egy kis pénzt pár bugris vámpír fejéért cserébe,
segítettem neki.
De azért kértem meg, hogy ne szóljon rólam, mert…
Nos, így volt a legjobb.
Nem akartad, hogy tudjam, hogy van egy kibaszott nagyapám
pár mérföldre tőlem?
Nem hát. Mindenfélét vártál volna tőlem.
Tanácsot, bátorítást, születésnapi ajándékokat.
A fene vágyik erre!
Anyám azt mondta, halott vagy.
Sőt, sosem mondott mást rólad, minthogy meghaltál.
Azt mondta, azért ment az Újvilágba, mert nem maradt senkije,
és hogy ő a Belmontok örököse,
akiknek meg kell küzdeni a vámpírokkal.
Például Olroxszal.
Most meg hová mész?
Belmont vagy.
Nem méltó hozzád, hogy viskókban bujkálj. Hogy pénzért gyilkolászd a vámpírokat.
Hős voltam egykor.
Össze sem tudom számolni, hány vámpírt öltem meg…
„hősiesen”.
Akkoriban az ostor még az enyém volt.
De más képességeim is voltak.
Az egyik 300 évvel ezelőtti ősünk kiváló varázsló volt.
Sypha. Igen, tudom.
Kívülről fújom a családunk történetét.
Anyám elmesélte.
De téged nem említett.
Kezdem érteni, miért.
Mintha őt hallanám.
Én voltam a Belmont család valaha élt legnagyobb varázslója.
Alig használtam az ostort.
Egyetlen lángcsóvával szénné perzseltem belőlük egy tucatot.
És mikor lett belőled hibbant vénember?
Várj odakint! Viszek neked kávét.
Van itt valahol még egy bögre.
Szóval félelmetes varázsló voltál.
De ez már csak a múlt.
Volt egy feleségem.
A nagyanyád, Lydie.
És volt egy barátom, bármilyen hihetetlen.
Maximnak hívták.
Egy vámpír végzett velük.
Lord Ruthven.
Istenem…
évek óta nem ejtettem ki fennhangon a nevét.
A karomban tartottam Lydiét.
Könyörögtem, hogy ne hagyjon itt.
„Ne hagyj itt!”
Átöleltem.
Ernyedt volt…
és jéghideg.
Nem messze tőlem…
Maxim, a barátom.
Vérbe fagyva.
Még nem szállt ki belőle az élet.
Én tehettem róla.
Cserben hagyott a varázserőm.
Nem maradt semmi.
Semmi az égvilágon.
A lányodat is elvesztetted. Vagy ez kiment a fejedből?
Aki átkelt Amerikába, hogy egyedül küzdjön meg a gonosszal.
A gonosz örökké győzni fog, Richter.
Bármilyen formát is öltsön.
Mindenütt ott van.
Mindig erősebb lesz nálunk.
Megölhetsz akár ezer ördögöt.
Lord Ruthvent, Drakulát vagy akár Olroxot.
Egyre csak sokasodnak.
És egyre szörnyűbbek lesznek.
Mindenkit megölnek, akit szeretsz.
Senki sincs körülötted biztonságban.
A gonosz mindig győzni fog.
Miért vagy itt, ha nem az én keresésemre indultál?
Mit csinálsz itt?
Megölted Vaublanc-t.
Örvendett a szívünk.
De Édouard odaveszett.
A lelke nem.
Ebből meríts erőt!
A Belmont fiú egy kurva fabatkát sem ért.
Egyszerűen elfutott.
Elfutott.
Mindenki úgy kezdi, hogy elfut, Annette.
Tessék?
Az én esetem teljesen más! Hogy mérheted össze a kettőt?
Útmutatásért jöttem ide.
Azt hittem, már minden szörnyűséget láttam.
De itt évszázados gyökereket eresztett a gonosz.
És ez a Vámpírmessiás még ennél is ősibb.
A te erőd is ősi, Annette.
Ha ezek az őseim, Cecile… Csak motyogást hallok. Zajt.
Nem érnek fel valami egyiptomi sátánistenséggel.
Csak azért hallod motyogásnak, mert nem figyelsz rájuk.
Ez formált téged, Annette.
Az formált ilyenné, hogy rabszolgának születtél.
Hát persze, hogy ez!
Ez a benned tomboló harag forrása,
de az erőd nem ebből táplálkozik.
Ezek a jelentéktelen ördögök, mint Vaublanc grófja, azt mondják neked,
hogy a rabszolgaság az élet rendje.
Mindannyian erre hivatkoznak.
Te pedig körülnézel, és már-már elhiszed, hogy talán igazuk van.
Gonoszság, kegyetlenség, és elnyomás van mindenütt.
Ezek a franciák is a magasztos eszméikkel…
Mit tudnak ezek a szenvedésünkről?
És mit érdekli őket?
Majd megteremtik az új világukat,
de ott sem lesz számunkra szabadság, egyenlőség vagy testvériség.
Ha egyáltalán sikerül nekik.
De ők tudják, hogy ez nem igaz, Annette.
Ezek a szánalmas ördögök.
Az ő érdekeiket szolgálja, ha elhisszük.
Az ember nem azért jött e világra, hogy tömegeket taszítson szolgaságba.
Az csak később történt.
Ami az őseidet illeti…
Természetesen anyádra is gondolok, aki szeretett téged.
És az apádra, akit korbácsos férfiak szakítottak el tőle.
És a nagyanyádra,
aki könnyek között, a haját tépkedve nézte a távolodó hajókat.
De velük nem ér véget a sor.
Mehetünk tovább és tovább, vissza a kezdetekig.
Egészen Ogun iwáig.
Abba a világba, ahol nem voltak urak és szolgák.
Tanulj meg figyelni az őseidre!
Ott a fénysugár az éjszakában.
„Könnyel árad ama nagy nap,
hamvukból ha föltámadnak, a bűnösök számot adnak.
Fenyeget titeket.
Ez a konok démon.
Miért retteg tőled ennyire ez a Belmont fiú?
Hosszú időt töltöttem a földön emberként, majd vámpírként,
de csak egyszer szerettem igazán.
A férfi egy kisvárosban élt Massachusettsben,
ha hallottál róla.
Akkoriban még gyarmat volt.
De ő nem gyarmatosító volt.
Hanem büszke mohikán.
Az erdő és föld gyermeke.
Lángolt benne a szenvedély.
A világ iránt, és az iránt, hogy egy napon az emberek,
„a nép”, ahogy ő mondta,
elnyeri ezt az úgynevezett szabadságot.
Az olyanok is, mint ő.
Akiktől elrabolták a földjüket,
ahogy tőlem is, sok-sok évvel ezelőtt.
De ő harcolt mellettük. A forradalmárokkal.
Mellettük harcolt.
Kis híján engem is meggyőzött.
Aztán Julia Belmont megölte.
Mert vámpír volt.
Méghozzá a te jóvoltodból.
- Megkérdezted egyáltalán? - Szerettem őt.
Azt akartam, hogy örökké velem legyen.
Nekem is ezt a sorsot szántad?
Természetesen nem, Mizrak.
Nem vagyok szerelmes beléd.
Ki voltál egykor, barátom?
Emlékszel még rá?
Emlékszem, hogy kint jártam az erdőben.
Egy lányra, aki szeretett beszélni.
Emlékeszem, hogy tetszett nekem.
És az is, amit mondott.
Úgy hívtak:
Jacques.
Ők tudják?
Mindannyian. Tudják?
Természetesen nem.
Szégyelled előttük, igaz?
Miért?
Végül is pap vagy, szóval görcsöt kéne rá kötnöd.
De egyik papnak sem megy.
Még a pápának sem.
Azok becstelen papok.
Itt-ott pár zabigyerek semmiség
a pokolfajzatok idézgetéséhez képest.
- Vagy a pápa is ezt csinálja? - Bármire képesek vagyunk Isten kedvéért.
Érte tetted, mi?
Hogy le sem tojtál egész életedben?
Ez nem igaz, Maria.
Példának okáért tudom, hogy boszorkány vagy.
Ennek ellenére védelmeztelek.
Ugye csak vicc, hogy engem vádolsz fekete mágiával?
Tarts velem!
Isten eszköze vagyok, Maria.
Könyörgök neked.
Kérlek, ne állj Isten útjába!
Itt a szabadító!
Eljött a megváltó!
- A megváltó! - Vesszen a forradalom!
- Dicsértessék az Úr! - A szabadító!
Eljött a megváltás!
- Emelj fel minket! - Eljött, hogy megmentsen minket!
- A szabadító! - Itt van!
- Eljött hát! - Megmenekültünk!
- Szabadíts meg minket! - Le a forradalommal!
Réges rég, még emberként
láttam, ahogy az emberek a partra gázoltak a hajókról,
hogy kiirtsák a népemet.
Előbb ezrével mészárolták őket,
végül milliókat öltek meg.
Ki gondolta, hogy megeshet ilyesmi?
Azt mondták, az istenükért teszik.
Néha a királyukért is, de legfőképp az istenükért.
De végül…
csak ő marad.
Halál a forradalomra!
Vesszen a forradalom!
Mindenfelé kerestelek.
Halál a forradalomra!
Azt mondja, ez Isten terve.
Bátorság!
Ott a fénysugár az éjszakában.
És ez a börtön,
lent a sötétségben, Jacques.
Ahol őrködsz fölöttem.
Elfogadod, hogy most már ez a sorsod?
Nem.
Gyorsan történt?
Julia halála.
Gyorsan történt?
Nem igazán.
Egyenesen rám nézett, mikor meghalt.
Láttam rajta.
Amikor eltávozott belőle a élet.
Tudom, melyik pillanat volt.
Mikor kihunyt a szeméből a fény.
Aztán Olrox futni hagyott.
Büszke nő volt az anyád.
Azt mondta, nincs szüksége rám.
Hogy csak a terhére vagyok.
De persze ennek ellenére vele kellett volna mennem.
Szörnyű apa voltam.
De hát…
az a legfontosabb, hogy szembenézzünk saját magunkkal.
Még ha nem is szép, amit látunk.
Vizelnem kell.
Bassza meg!
Nos hát itt vagyunk.
Ezek a Belmont klán utolsó percei.
Mi az? Először az ő életért akarsz rimánkodni?
Kötve hiszem.
Végtére is alig ismered.
De Machecoulban ott a családod, nem igaz?
Mondhatni.
A kislány, aki nem is a húgod, de mintha csak a húgod lenne.
És ez a mesélő, aki nem is az anyád,
de anyád volt anyád helyett.
És az a fekete lány. A fasz tudja, honnan szalasztották.
Könyöröghetnél az ő életükért.
Nem mintha sok értelme lenne, mert nem én fogom megölni őket.
Ez az ajándék a Fényfalót illeti.
Szereti a karuknál fogva fellógatni őket, kampókat szúrva a csontjaikba,
nehogy túl hamar kivérezzenek.
Napokig is tudatuknál lehetnek.
Csodálatos!
Ha szerencséjük van,
élőholttá teszi őket, és sohasem fognak meghalni.
Na, mit szólsz hozzá?
Valamit elfelejtettél a Belmontokkal kapcsolatban.
És voltam olyan ostoba, hogy magam is elfelejtettem.
Valami szellemeset, metszőt és hangzatosat akartam mondani,
mielőtt kivégezlek.
De a francba vele!
Visszatért a varázserőm.
Feltűnt.
Hogy történt?
Nem tudom.
Szükségem volt rá.
Életben kell maradnom.
Azokért, akiket szeretek.
Sajnálom, hogy nálad nem működött.
Én sokkal fiatalabb vagyok.
Valószínűleg ez az oka.
Igen.
Valószínűleg csak ez.
A KONAMI VIDEÓJÁTÉKA ALAPJÁN
A feliratot fordította: Tóth Márton