Vítejte ve Francii, vaše výsosti. – Vaše dlouhá a únavná cesta je už u konce.
– Moje sestra Luna dnes plane velmi jasně.
Je pochopitelně velmi nadšená.
Brzy srazíme našeho otce… Amuna-Ra, Slunce. – Bude se plazit v blátě a prosit
o naši milost.
Nedostane se mu ale žádné milosti. – Useknu mu hlavu, vysaju mu mozek a
vyplivnu ho na zem.
– Oni ho vždycky uctívali. – Mého otce. – To proklaté Slunce. – Od doby, co
vylezli z jeskyní, ho zbožňovali,… protože se bojí temnoty.
Brzy už zavládne pouze temnota… a hrůza bude to jediné, co budou znát.
Prozatím jsou ale… tady na severu noci krátké. – Stále nás čeká dlouhá cesta.
Ano, ano. – A já mám hroznou žízeň, Drolto.
Dceruška jednoho revolucionáře. – Člena klubu Jakobínů. – Právníka. – Našel
zalíbení ve svém hlasu. – Prý prosil o svůj život, a ne o ten její.
Oh. – Oh, ano. – Skvostné.
Jsem znuděná z bezduchého teroru. – To je mnohem… mnohem sladší.
Zoufalství.
– Počkej. – Musíš mi pár věcí vysvětlit, dědečku.
Oslovuj mě, prosím, jakkoli, jen ne dědečku.
Kde jsi do prdele byl celej můj život? –
Já tě měl za mrtvýho.
Já tu Teru zabiju.
Přijel jsem, když mi bylo deset a vůbec nikoho jsem tu neznal. Nebýt tety Tery,
která ani není moje teta, ale spíš sestřenice z tisícího kolena…
Měli jsme do prdele dohodu.
Jak to myslíš, že ji zabiješ?
– Slíbila mi, že ti neřekne, kde mě najdeš.
O čem to sakra mluvíš?
Chceš říct,… že ona ti to neřekla?
Ne! – Cože? N-ne!
Eh…
Takže… abych ti odpověděl na otázku, kde jsem celý tvůj život byl: – Byl jsem tady…
celou dobu,… co jsi ve Francii.
Dával jsem na tebe pozor.
Chceš říct, žes mě sledoval? – A ještě tajně?
No, když to říkáš takhle, tak to zní dost hrozně.
A Tera o tom věděla?
Souhlasila, že ti o tom neřekne.
– Dávám jí peníze.
To byla ta dohoda?
Ne, ne, samozřejmě. – No, tedy… tak trochu. – Když mám nějaký peněz za zabití
těchhle hloupých provinčních upírů, tak jí něco dám,… abych pomohl. – A chtěl jsem,
aby ti o mně neříkala, protože… jsem si myslel, že to bude lepší.
Nechtěl si, abych se dozvěděl, že pár kilometrů ode mě žije můj skutečný
dědeček?
Ne,… nechtěl. – Mohl bys ode mě něco čekat. – Radu,… podporu,… dárky
k narozeninám.
Kdo by to ksakru chtěl?
Matka řekla, že jsi mrtvý. –
Vlastně o tobě nikdy nemluvila, jenom řekla, že jsi mrtvý. –
Řekla, že odešla do Nového světa, protože nikoho neměla, že je jedinou
dědičkou odkazu Belmontů, a že tam jsou upíři, které musí zabít.
Třeba Olrox.
Kam teď jako jdeš?
Jsi Belmont.
Ty se nemáš schovávat v chatě. –
A taky nemáš zabíjet upíry za peníze.
Byl jsem hrdinou. – Kdysi.
Už ani nevím, kolik upírů jsem zabil. – Hrdinsky.
Bič tehdy patřil mně. Samozřejmě. Ale měl jsem i jiné schopnosti.
Jedním z našich předkyň před třemi sty lety byla velká čarodějka.
Ano, Sajfa. Já vím. – Vím všechno o historii naší rodiny. Vyprávěla mi o tom
moje matka. –
Ale tebe vynechala. –
Začínám chápat proč.
Zníš úplně jako ona.
Byl jsem nejmocnějším čarodějem, jakého rod Belmontů kdy měl. –
Sotva jsem použil bič. –
Dokázal jsem vypálit celé jejich hnízdo plamenem ohně.
A kdy se z tebe stal tenhle starý podivín?
Běž ven. – Přinesu ti kávu. – Možná tu někde mám ještě hrnek.
Řekls, žes býval čarodějem. –
S důrazem na „býval“.
Měl jsem manželku.
– Tvou… babičku,… Lidy.
– A přítele… taky. Pokud tomu uvěříš.
Jmenoval se Maxim. –
Oba je zabil jeden upír.
– Lord Ratven. – Bože… To jméno jsem nevyslovil nahlas už mnoho let.
Držel jsem ji v náručí… a žadonil ji, aby se ke mně vrátila.
„Vrať se ke mně.“
Držel jsem ji…
Tak bezvládnou. –
Tak chladnou. –
A na druhé straně haly… byl můj přítel… Maxim… zmasakrován.
Dlouho nebyl úplně mrtvý.
To všechno kvůli mně.
Kouzla mě opustila. –
Nic mi nezbylo.
– Vůbec nic.
A ztratil jsi taky dceru. –
Nebo jsi to zapomněl zmínit? –
Dceru, která odešla do Ameriky sama bojovat proti zlu.
Zlo pokaždé vyhraje, Riktere. –.
Ať je to zlo… jakékoli. –
A je úplně všude. –
Vždycky bude silnější než my.
Můžeš zabít jednoho nebo druhého ďábla. –
Lorda Ratvena,… nebo Drákulu… nebo dokonce Olroxe. –
Ale vždycky tady budou další. – A budou daleko horší. – A budou vraždit lidi,
které miluješ.
Nikdo kolem tebe není v bezpečí. –
Zlo totiž… pokaždé vyhraje.
Proč tu tedy jsi? – Pokud jsi nepřišel hledat mě,… co tady děláš?
Hmm.
Zabila jsi Voblanka. –
Všichni jsme se radovali.
Ztratila jsem Eduarda.
Ale ne jeho duši. –
Načerpej z toho odvahu.
Ten mladý Belmont se ukázal být neschopný. –
On normálně utekl. – On… utekl!
Všichni vždy začínají útěkem, Anet.
Co? –
To je ale něco úplně jiného. Jak to vůbec můžeš srovnávat?
Přišla jsem se sem učit. – Myslela jsem, že už jsem viděla to nejhorší zlo,… ale
tady… zlo zapouští kořeny už po staletí. A ta upíří mesiáška je ještě
starší.
Tvoje moc je taky stará, Anet.
Pokud jsou tohle mí předci, Sesil, tak nic neříkají, blábolí. – Nemají na starověkou
egyptskou ďábelskou bohyni.
Blábolí proto, že jim nechceš naslouchat.
Byla jsi formována tím,… že jsi se narodila… jako otrokyně v řetězech, Anet.
– Vždyť je to jasné. – Je to totiž zdroj tvého vzteku,… ale není to zdrojem tvé
síly.
Tihle samolibí… ďáblové jako hrabě Voblank… tě chtějí přesvědčit, že otroctví
je přirozená věc. – Že tak to prostě chodí. – Chtějí, aby sis pak řekla: – „Oh,
oni mají možná pravdu.“
Zlo,… násilí a utlačování je všude kolem nás. – A tihle Francouzi se vznešenými
ideály,… co oni vědí o tom, co jsme si vytrpěli,… a záleží jim na tom?
Oni sice budují nový svět,… ale žádná svoboda, rovnost a bratrství pro nás
nebude.
Pokud ho vůbec vybudují.
Ale oni vědí, že to není pravda, Anet.
– Ti samolibí ďáblové. – Vyhovuje jim, když tomu věříme. – Lidstvo ale
nevstoupilo do tohoto světa spolu s armádami otroků. –
To přišlo později.
A taky s tvými předky,… tím samozřejmě myslím tvou matku,… která tě milovala,… a
tvého otce, kterého od ní odehnali pomocí bičů,… a taky tvou babičku,… která
s pláčem a s trháním vlasů sledovala odplutí lodí,… ale oni pokračují dále… a
ještě dále do hluboké minulosti… až ke samotnému zdroji,… k Ogunově Ivě.
A taky ke světu bez otroků… nebo jejich pánů.
Nauč se naslouchat svým předkům.
V téhle temnotě… existuje světlo.
Slzavým dnem… bude, o němž viník k Soudu vstane z hrobového svého lože. –
Vyhrožuje vám.
Váš vzpurný démon.
Proč se tě ten mladý Belmont tak bál?
Jako člověk a upír jsem měl dlouhý život,…
Ale skutečně jsem miloval jen jednou.
Byl z malého města v Masačusets, jestli jsi o tom slyšel.
To byla v té době kolonie.
On ale kolonizátorem nebyl.
Byl to hrdý Mohykán… s hlubokým vztahem k zemi a přírodě.
Hořel velkou vášní k tomu,… že celý svět… a všechen lid… takhle o tom prostě
mluvil,… si vybojuje svobodi.
I pro lidi jako on. –
Pro lidi, jimž ukradli jejich zemi.
Jako ukradli mně… před dlouhou dobou. –
Ale on bojoval s nimi,… s revolucionáři. Bojoval s nimi.
Málem o tom přesvědčil i mě.
Zabila ho Džulia Belmontová.
Protože to byl upír.
A způsobil jsi mu to ty.
Požádal jsi ho vůbec o svolení?
Miloval jsem ho. –
Chtěl jsem, aby se mnou zůstal navždy.
Takže jsi tohle plánoval i se mnou?
To samozřejmě ne, Mizraku. –
Tebe já nemiluju.
Kým jsi byl, příteli? –
Vzpomínáš si, kým jsi byl?
Vzpomínám si, že jsem byl v lese.
S dívkou, která ráda mluvila.
A vzpomínám si, že se mi líbila.
A… líbilo se mi, co říkala.
Jmenoval jsem se…
Žak.
Oni to ví? –
Všichni? –
Tak vědí?
Samozřejmě, že ne.
Stydíš se jim to říct, co? –
Proč?
Jsi přece kněz.
Tak… ho máš držet v kalhotech.
Všichni ale ví, že kněží ho tam neudrží,…
Dokonce ani většina papežů.
To jsou… hříšní kněží.
– Pár levobočků tu a tam přece nic není v porovnání s vyvoláváním démonů. – Nebo
to papež dělá taky?
Ve jménu Boha musíme dělat to, co je nezbytné.
Takže to je ve jménu Boha? –
Žes mě celý život ignoroval.
Neignoroval jsem tě, Mario. –
Kupříkladu vím, že jsi čarodějka. – Ale stejně jsem tě chránil.
To mě jako vážně obviňuješ ty z černé magie?
Připoj se ke mně.
Bůh skrze mě promlouvá, Mario. –
Zapřísahám tě. – Prosím. –
Nestůj Bohu v cestě.
Je tu naše zachránkyně! Naše spasitelka přišla! Naše spasitelka, naše spasitelka!
Pryč s revolucí! Chvála Bohu! Naše zachránkyně! Spása je tady! Spas naše
duše! Přišla nás zachránit! Je tady! Naše zachránkyně! Je to ona! Zachrání nás! Ano,
je tady! Ona je naše jediná! Spas nás všechny! Tohle je chvíle! Je to vážně ona!
Zachraň nás! Pryč s revolucí!
Před dávnem,… když jsem byl člověkem,… jsem viděl, jak přicházeli z lodí na
pevninu a vraždili mé lidi.
Vraždili je po tisících,… a nakonec po milionech.
Kdo by takové věci věřil? –
Říkali, že to dělají pro svého Boha. –
Někdy i pro svého krále, ale… vždy pro svého Boha.
Ale nakonec…
Tu je jen ona.
Zrádci! Spasitelka je tady! Ano! Už přišla! Naše jediná! Smrt revoluci! Pryč
s revolucí! Pryč s revolucí! Ano, pryč s revolucí! Je tu spasitelka!
Hledala jsem tě.
Smrt revoluci!
Zrádci! Smrt revoluci!
Říká, že tohle je Boží plán.
Smrt revoluci!
Měj odvahu.
V téhle temnotě EXISTUJE světlo.
A v tomhle vězení,… tady dole v temnotě,… Žaku,…
Zatímco mě tady strážíš,…
Přijal jsi to… už… za svůj osud?
Ne.
Byla rychlá?
Džuliina smrt?
Byla rychlá?
Ne,… to nebyla.
Dívala se přímo na mě, když zemřela.
– Já to poznal. –
Poznal jsem, když z ní vyprchal život.
Viděl jsem to… v jejích očích.
Ten okamžik, kdy… to skončilo.
A pak mě Olrox nechal jít.
Tvá matka byla hrdá žena. –
Řekla, že mě nepotřebuje,…
Že bych ji jen brzdil.
Ale samozřejmě jsem se k ní měl stejně přidat.
Byl jsem mizerný otec. –
Ale, no to nejdůležitější je podívat se pravdě rovnou do očí.
I když není moc pěkná.
– Jdu se vychcat.
Sakra!
Pomalu. – Tak a je to tady. – Celý klan Belmontů… bude už brzy vyhuben.
Copak? – Budeš snad prosit… napřed o jeho život?
O jeho možná ne. – Vždyť ho… vlastně skoro neznáš. –
Ale tam u vás v Maškulu… má příbuzné, že ano? – Tak trochu. – To malé děvče, které
není tvoje sestra, ale téměř ji tak bereš. – Tu vypravěčku, což není tvoje
matka,… ale jako vlastní matka se k tobě chová. – A taky tu černošku,… ať přišla
kurva odkudkoli.
Mohl bys prosit o jejich životy.
– Je ale zbytečné škemrat u mých nohou,… protože já totiž nebudu ten, kdo je
zabije. –
Bude to náš dar Požíračce světla.
Často… vás zavěsí do vzduchu za paže pomocí háků skrz kosti, abyste jí
nevykrváceli až příliš rychle. – Můžete být při vědomí několik dní. – To je pak
nádhera.
Pokud budou mít štěstí, tak je vrátí,… a pak už… nikdy nezemřou. –
Co na to říkáš? – Ehhh.
Zapomněli jste u Belmontů na pár věcí.
Já hlupák… na ně zapomněl taky.
– Chtěl jsem říct něco vtipného, trefného, brutálního a nekompromisního,
než tě oddělám,…
Ale seru na to.
Umím zase čarovat.
Všiml jsem si. –
Jak se to přihodilo?
Já nevím. –
Prostě jsem musel.
Musím žít.
Jsou tu lidé, které miluju.
Škoda, že u tebe to tak nefungovalo.
A jsem mladší než ty. –
Jo, to bude určitě tím.
Ano.
To bude určitě tím.