Det var inte meningen att det skulle sluta så här.
Alla tidigare residenser på institutet hade förlöpt smidigt,
men sprickorna syntes redan från början för den här månadens kollektiv.
VECKA ETT MUNNEN ÄR LJUSET DÄRAV
Större.
- Större, tack. - Varför?
- Förlåt, men chefen bad om det. - Lyder du alla hennes order.
Det är snarare ett förslag, men gör gärna nåt annat om ni vill.
- Jan Stevens. - Och så här ska det fortsätta?
- Jag vill bara styra hur jag framställs. - Det vill vi alla.
Men får jag föreslå en mer förbindlig ton mot vår 'dossierge' här.
Han gör bara sitt jobb.
- Du milde, du har en stark andedräkt! - Förlåt.
Och ett akut fall av uppstötningar,
vilket kan förklara den påfallande stanken.
Har du bara halsbränna eller även andra problem?
Jag känner mig kanske upplåst, och...
Kanske gaser?
Menar du flatulens?
- Ja. - Det var ju tråkigt!
Jag kan skriva ut nåt, så kan vi titta på hur det ser ut om några veckor.
Men jag misstänker att man bör dra lärdom av Hippokrates i det här fallet.
Vad tycker du? Du känner väl till Hippokrates?
- Jag har hört namnet, men... - En författare som inte läst Hippokrates?
- Jag är bara dussinförfattare. - Läser inte såna?
Det kan hända att jag läst nåt, men jag minns inte just nu,
med ångesten och de här problemen.
'Låt maten vara din medicin.'
Det är anmärkningsvärt hur en så enkel men djup grundsats
kan bli ihågkommen i århundraden. Men förutom en förståndig kosthållning,
vore det kanske bra att inte äta för nära läggdags.
Och om du höjer upp kudden kan det förhindra att syran stöts upp
och att din chef viskar ofördelaktiga saker om dig.
Tack.
- Och jag skickar väl räkningen till henne? - Ja.
En dussinförfattares liv.
Jag känner flera författare som anser att sånt arbete är under deras värdighet.
- Då måste ni känna förmögna författare. - Kan nåt bli värre än ert jobb?
Att varje månad behöva vara en ny grupp fåfänga låtsasprovokatörer till lags.
Men man kan hävda att det inte är värre
än att försörja sig på att stirra ner i illaluktande kroppsöppningar.
- Förlåt. - Vem har residens den här månaden?
Jag har alltid fruktat publikens tystnad.
Allt jag kunde göra för att bryta tystnaden blev viktigare än nåt annat.
Att höra ett skratt, en flämtning, ett skrik
eller till och med en protest var bekräftelse.
Efter smaka deras chock är att kontrolleras av den.
På det följer behovet av att gå allt längre in i glömskan.
Matlagning och uppträdande är farligt.
Här har skett otaliga olyckor med andra kollektiv.
- Det här var ingen olycka. - Varför?
För applåderna skulle bli extatiska. Smärtan var obetydlig.
- Förstår du inte? - Jag uppträder inte.
Men du skriver. Du söker också bekräftelse.
Jag är nöjd om jag hör ett blad vändas.
Kanske om det vore ditt eget arbete? Varför inte försöka?
En del menar att till och med en manual präglas av författaren.
Så det finns en del av dig i det du skriver om mig?
- Hur mycket av dig finns det i det här? - I föreställningen? Allt.
- Och Billy och Lamina? - De förverkligar det som finns i mig.
- Ser de det så? - Inte riktigt.
Ibland försöker de göra sitt avtryck, särskilt Lamina.
- Men ni är ett kollektiv. - Alla kollektiv behöver en ledare.
Och om jag ersatte dem skulle inget förändras.
Och vill du ersätta dem?
Vi får se.
Jag älskar dem, men ibland betyder kärleken mer om man går sin väg.
Vore det inte enklare att kompromissa?
Nej.
Det säger alla när de kommer hit.
- Trodde inte du på kreativ frihet? - I viss mån.
Men att ge folk för mycket frihet är ofta kontraproduktivt.
- Lycka till, chefen. - Jag ska inte köra över henne.
Och jag ger inte anmärkningar för sakens skull.
Men om jag anser att nåt går åt fel håll måste jag säga det.
Jag har gett fria tyglar åt andra matljudskonstnärer.
- Har hon bestämt sig för ett namn? - 'Elle och fettsyrorna'.
Men hon vill sova på saken.
Hon måste bestämma sig innan vi går i tryck.
Hon kan inte ändra sig så här.
- Jan Stevens. - Vi tycker inte om att ignoreras.
Trakasserar de dig fortfarande?
Min distans från gruppen hade mer att göra med magbesvär
än med min hövlighet som journalist.
Jag stod så långt bort jag kunde helt enkelt på grund av behovet
att få släppa ut gas utan konsekvenser.
Teknikassistenten Wim hjälpte inte till med sitt förakt
för mig och alla andra som satte sin fot på institutet.
För varje utdrivning av avföring fick jag samtidigt spola
i hopp om att gruppen inte skulle höra
i gästhemmet mittemot institutet där vi alla bodde.
Flatulensen var oupphörlig, men endast sällan luktade den illa.
Den konstanta ansträngningen att hålla den inne eller förkläda mina fisar
började i sig kännas som en föreställning.
Tankepromenaderna på ägorna på Institutet för matljudskonst
varade i en knapp timme.
Det var en viktig del av deras process, som de ville att jag skulle dokumentera.
Det sades aldrig ett ord,
och tystnaden frammanade de tvivel och farhågor
som inte kunde uttalas när jag intervjuade dem.
Dr Glocks medicin gav ingen lindring,
och det extrema obehaget med att hålla gaserna inne blev en social mardröm.
Jag längtade efter ensamhet,
och om jag inte kunde få ensamhet längtade jag efter oväsen.
Oväsendet från alla kulinariska kollektiv i residens,
Oväsen som kunde driva ut, rena och få mig att glömma,
och som kunde dölja ljudet av mina fisar.
Men det största provet för min oroliga mage
skulle komma under välkomstmötet med institutets styrelsemedlemmar,
följt av det första av de så kallade middagstalen.
- Jan Stevens. - Ingen säger nej till oss och överlever.
'Se till att bordet är smakfullt dukat och att tillbehören är...'
- Vad är det? - De väntar på dig.
- Säg att jag inte är klar. - Det är bara ett tal, inget märkvärdigt.
Jaså? Det ska jag påminna dig om när det är din tur.
Okej, visst...
Och Billy...
Applådera med entusiasm den här gången. Okej?
'Ställ alltid en öl i kylen.'
Du talar inte mycket för att vara journalist.
Jag är egentligen inte journalist. Jag är anställd för att dokumentera här.
- Vad ska jag kalla dig, då? - Jan Stevens säger 'dossierge'.
- Och vad skulle du själv säga? - Jag vet inte.
- Jag skriver. - Skriver vad?
Tankar, känslor, frågor...
- Berättelser, menar du? - Jag vet inte om man kan säga det.
Var kan jag läsa dessa tankar, känslor och frågor?
Då får du göra inbrott hos mig.
- Varför inte publicera dem? - Jag har försökt, men det är inte lätt.
Och jag måste tjäna pengar...
Mina damer och herrar, får jag be om er uppmärksamhet?
Det är ett stort nöje att presentera residensets första middagstal.
Även om vi främst uppmuntrar till den kulinariska frälsningens konst,
i form av en offentlig föreställning,
så erbjuder middagstalet en mer avslappnad och sällskaplig miljö
för att fortsätta vår undersökning av en rad interkulinära discipliner
och experimentera med anekdoter eller enkla idéer
som kanske inte fungerar på en mindre intim målarduk. Elle di Elles tal...
'Tal' räcker kanske inte till för att beskriva det jag ska göra.
Jag ska läsa en funnen text
ur en gammal hushållshandbok som tillhörde min mamma.
'Edna Mays supéskola.'
'Livliga recept och roliga tips för att bibehålla din mans kärlek.'
Som barn ville jag bli den perfekta hemmafrun, och boken var min bibel,
tills jag ifrågasatte den. En gång såg jag min mamma torka en tår i köket.
Hon låtsades att det var löken, men jag såg hur trött hon var jämfört med pappa,
som låtsades arbeta på ovanvåningen, när han onanerade till tennisdamernas årsbok.
Edna May var det som alla kvinnor visste att deras män ville att de skulle vara.
Men det var oklart om kvinnan på omslaget var den mytiska Edna May,
eller om hon ens funnits,
då bokens perspektiv i hög grad förordade mannens trevnad.
Jag frågade mig vem som skrev den.
Och tänk om den här Edna May uppriktigt tyckte om att laga mat.
- Ser det ut som ett äkta leende? - Jag tror du läser in för mycket i det.
Kanske är det ett diskret sätt att undergräva bokens patriarkala bud.
- Ett skevt leende. - Det är ett äkta, innerligt leende!
Ni projicerar bara er förbittrade ideologi på den stackars kvinnans ansikte.
Liksom tusentals män har projicerat sin lata och själviska ideologi
på den stackars kvinnans ansikte och försökt göra sina fruar till Edna May.
Generationer av oss har blivit intalade av dessa män, dr Glock,
att vår enda roll var i köket.
- Min mamma lagade aldrig mat. - Det märks!
Med den kommentaren antyder du att det är en uppgift bara för kvinnor.
Har du aldrig läst om minoerna?
Ska jag hålla tyst bara för att de provade på ett matriarkat för tusentals år sen?
- Båda mina föräldrar lagade mat... - Det här är ett middagstal, ingen debatt.
Tillåt mig att läsa upp Edna Mays 'Tio budord i köket' på sidan nio,
så kan ni sen avgöra om det är skrivet av en kvinna eller en man.
Och om det var en kvinna, var det då nåt hon verkligen trodde på?
Varför ler du?
Jag? Jag ler uppskattande. Låt inte mig hindra dig.
Var snäll och skicka mintsåsen.
'Ett:
Ha ett anteckningsblock i din handväska för inhandlingslistor, hushållsbestyr,
och vänliga påminnelse från din make.
Två: Lär känna din lokala specerihandlare, så att du får den bästa maten.
Tre: Ha en figurnära klänning när din make kommer hem trött från arbetet.
Fyra: Se till att bordet är smakfullt dukat
och att tillbehören är inom räckhåll för din make.
Fem: Ställ alltid en öl i kylen,
till när din man blir törstig efter att ha kört hem från arbetet.
Sex: Få frisk luft genom en promenad
eller besök din granne och hänge dig åt lokalt skvaller.
Sju: God hållning får dig att se mer attraktiv ut när du serverar mat
och minskar risken för ryggont.
Åtta. När du lagar mat kan du drömma om det du önskar i livet,
även när det kanske inte är möjligt.
Nio: Lägg märke till roande och förtjusande händelser under dagen
och berätta om dem för din make under kvällsmaten.
Han kommer att uppskatta det.
Tio. Om du finner att du trots dessa bud inte kan tillfredsställa din make,
rådfråga då din läkare och ta tabletterna han ger dig.'
Tack för att ni lyssnade på mitt underbara middagstal.
Förlåt.
Jag stod inte ut där inne.
Varför?
Försök bo med henne varje dag, så får du se.
Där har vi honom. Du missade recensionen.
Alla möjliga meta-och kontrapatriarkala poänger gjordes i din frånvaro.
Jans tidigare dossierge hade aldrig varit så respektlös.
Förlåt, jag behövde bara lite luft.
- Funkar tabletterna inte? - Vi får se.
Jaha, du är fortfarande väderspänd.
Väderspänd? Vem är väderspänd?
Ingen är väderspänd. Det är bara lite magbesvär.
- Du har inte rört vid maten. - Det där vet du allt om.
- Fastar vi? - Du har knappt ätit på tre dagar.
'Det sägs att i tre dagar har hennes läppar fastat,
och hållit sin kropp ren från Demeters säd.'
- Var snäll och skicka brödet. - Så det lät inte bekant?
- Ursäkta? - Faidras fasta.
Hippolytos. Euripídes.
-Har du inte läst Euripídes, -Euripídes!
Vad sa han?
- Vad hände? - Mangrove Snacks.
- Vilka är Mangrove Snacks? - De ansökte om residens.
- De fick det inte. - Och så här svarar de?
Sånt händer jämt. För varje kulinariskt kollektiv jag erbjuder residens
trakasserar ett dussin andra mig för mitt avslag. Jag har en hel mapp med hotbrev.
- Jag beklagar. - Jag är van, tyvärr.
- Varför gav du dem avslag? - De behandlar terrapiner illa.
- Valde du mig för att jag är vegetarian? - Jag vill inte tala om min urvalsprocess.
Jag säger bara att den medför en enorm mängd eftertanke och ansvar.
Jag ignorerar din lättvindiga kommentar då vi arbetar med både kött-och växtätare.
Jag skulle överväga Mangrove Snacks om de hade talang,
men jag kan avslöja att de knappt behärskar transgression.
Jag skulle fatta Mangrove Snacks i deras skrumpna testiklar...
Kan vi fokusera på vår tur till affären i morgon?
Men de är lymlar. Jag skulle koka en gryta av deras...
Jag sa...!
Ni är i affären. Ni ser er omkring.
Föremål överallt omkring er.
Kanske behöver ni tomater till soppan.
Kläm dem för att kolla att de är mogna.
Ni går med kundvagnen och ser er omkring, och där är mrs Chieveley.
Ni tycker inte om henne, men en snabb nickning räcker,
och då kan ni gå vidare till mejeridisken.
Ni kan be ostgossen skära upp några hundra gram taleggio och slå in den åt er.
Han slickar fingrarna innan han tar pappret, och det gillar ni inte,
men av artighet säger ni inget.
Lägg tillbaka osten i vagnen och gå till kryddskåpet.
Lite herbes de Provence att strö på soppan, men vänta...
Det finns inget sånt här.
Se förvånad ut. Se berövad ut.
Lite mer berövad. Så där ja.
Men det är dags att gå vidare.
Det finns ett marknadsföringsstånd och några smakprover.
Avocadokräm på krispigt rågbröd med flingor av piment d'Espelette.
Ni kan smaka
Mm, det smakar gott!
Ni tar smakprov till i hopp om att försäljaren inte säger nåt,
men ni sätter skuldkänslan i halsen.
Åh nej, dags för Heimlichmanövern.
Så ja. Hårdare.
Hårdare!
Gratulerar. Betala nu för era saker.
I vilken ålder ville du bli medlem i ett kulinariskt kollektiv?
I hela livet.
Det verkade ouppnåeligt för en underdog som jag, men jag var tvungen.
Jag minns när satt med mina föräldrar och såg matljudskonstnärer på tv.
Jag fascinerades av ljudets intensitet och avsiktlighet.
Men det kändes fånigt att drömma om nåt som alla ville göra.
Vi indoktrinerades i tidig ålder att vissa kall i livet var ouppnåeliga,
särskilt om man som jag gick på en nedgången skola.
- Och vad gav dig övertygelsen? - Bara en sak.
Minnet av när fröken Lindenson dog på mitt födelsedagskalas.
Hon var min förskolelärare och hade nötallergi.
Kökspersonalen tänkte sig inte för när de bakade kakan.
En stor chokladkaka.
Hon fick en anafylaktisk chock så fort hon åt sin bit.
Hennes ansikte började svullna upp, och de andra barnen började skratta,
för att det såg så komiskt ut.
Jag ropade på hjälp, och hon började kippa efter andan.
Den andra läraren ringde en ambulans, men inget kunde rädda henne.
Hur nåt som smakade så gott för mig kunde var så livsfarligt för henne,
det förändrade fullständigt min syn på mat.
- Jag beklagar. - Allt det här är till hennes ära.
Ja.
Jag har aldrig blivit så utskämd i hela mitt liv.
- De kommer att se oss som amatörer. - Var inte så hård mot dig själv.
- Det är er första föreställning. - Han klarade det på repetitionen.
- Är det mitt fel? - Inte var det min insats.
Du låtsas vara en död gris. Det klarar ett småbarn av.
Försök du stå naken på scen inför allt folk. Tror du att det är lätt?
- Gratulerar, allihop. - Jan Stevens...
Förlåt, vi tänker på vad som gick snett.
Be inte om ursäkt. Det var oerhört engagerande.
En lovande första konsert. Underbar, faktiskt.
Det vore bättre om han kunde trycka på knappar.
Ni är på residens. Kom ihåg det.
Hela poängen med ett residens är att ge utrymme att prova sig fram.
Det är den sista konsertens som räknas. Innan det är allt bara övning.
- Publiken förstår. - Tyckte de om det?
De älskade det! - Inte sant, Stones?
Ja, de hade roligt.
Nu väntar de med sina hyllningar.
- Är det sant? - Ja. De är utanför.
Vad ska jag göra?
Skicka in dem.
Det jag tyckte minst om under ett kulinariskt kollektivs residens
var publikhyllningarna.
Bevittnandet av denna överdådiga intimitet var inte lätt att skriva om,
särskilt efter ett slakthusuppträdande.
Men den lidelsefulla passionen fick mig åtminstone att glömma mina besvär
och rädslan för att min mage skulle skämma ut mig,
vända sig mot mig och förgöra mig.
Varifrån kommer denna ändlösa gas som blåser upp min mage som en ballong?
Varför fortsätter det?
När jag ser ohämmad glädje går mina tankar alltid till detta:
Hur kan en mage få vara så fri och en annan inte?
Nätterna var plågsamma, då gaserna tog över mina tarmar och mitt medvetande.
Planering och oro inför varje fis,
en balansgång mellan spänning, gissningar och rädsla
med mina skinkor hårt pressade mot madrassen
i hopp om att ljudet skulle vara dämpat nog för att inte väcka de andra.
Men Herren är min del, det säger min själ mig. Därför vill jag hoppas på honom.
VECKA TVÅ MAGEN ÄR BELÄGENHETEN DÄRAV
När jag höll i mixern kom jag på namnet 'Elle och de artificiella tillsatserna'.
- Det blir värre för varje förslag. - Varför inte 'Elle, Lamina och Billy'?
Får bara ditt namn vara med?
Jag hittade gruppen, och dessutom tar jag...
Nej.
- Det var ditt fel. - Hur kan det vara det...?
- En katastrof. - Det torkar till i morgon.
- Det är ju olja! Det blir en dödsfälla. - Ingen använder trappan i natt.
Vi vill inte hitta krossade skallar och brutna nackar i morgon.
- Kan teknikassistent Wim ta hand om det? - Det är sent. Vi ska inte störa honom.
- Dumheter, det är hans jobb. - Yngling! - Nej!
- Ta du hand om det. - Vi kan väl hjälpas åt?
- Vi letar upp nåt och torkar upp det här. - Jag hämtar en svabb.
- Hur är det? - Jag mår inte bra.
Det tar hela natten.
Om vi hittar fler svabbar tar det inte så lång tid.
Det är olja på trappan.
En svabb räcker inte. Det krävs hett vatten och såpa.
- En svabb sprider bara ut... - Okej, nu vill jag inte höra mer.
- Vad är det? - Jag känner mig svimfärdig.
Lyssna inte på henne, Stones. Hon gör allt för att slippa arbete.
- Se på henne. Hon är... - Stones!
Det är ingen fara. En av oss går med dig.
- Billy och jag, då? - Om jag släpper ramlar hon.
Välkommen till vår värld.
För alla kollektiv som kommer hit
är min plikt framför allt att stödja och nära deras vision.
De praktiska aspekterna av att förverkliga en vision inför publik kan bli en chock.
Klyftan mellan huvudet och scenens realiteter kan vara avskräckande
och kräver ofta ledsagande...
Vi är våra egna strängaste kritiker, och vi för de här samtalen själva.
Jag förstår, men eftersom jag stödjer er vill jag gärna delta i samtalen.
- Hur då? - Genom att vägleda er.
Du är självständig och har en stark vilja, så jag kan anpassa mina anmärkningar.
- Vi behöver inga anmärkningar. - Det förstår jag.
Men institutet finansierar det här, och jag förväntar mig nåt i gengäld.
Ni får allt som vi gör.
- Jag ber bara om en dialog. - Bilda ett eget kulinariskt kollektiv, då.
Gör det själv och se hur det känns när nån talar om vad du ska göra.
Ta kanske inte emot mitt stöd om du inte tycker om villkoren.
Det är fortfarande din vision. Jag ber bara om några förändringar.
Då är det din bild av min vision.
Du har inte ens hört anmärkningarna. Kanske är de inte så oaptitliga.
Det hör inte hit. Det är principen!
Så även om du instämmer med en anmärkning gör du det inte.
Just det.
Jag gör inte många anmärkningar jämfört med mina föregångare.
Jag respekterar konstnären, men om jag har starka invändningar
förväntar jag mig åtminstone ett samtal.
- Men du sa att det var underbart. - Ja, men vi kan ändå diskutera.
- Jag hittade felet i ringmodulatorn. - Det var inte ringmodulatorn.
Jag talar om första halvan, då allt fungerade.
Jag vill prata om ert användande av en flanger.
Vad är det?
En elektronisk apparat som blandar två signaler och orsakar fasförskjutning.
- Gillade du det inte? - Den borde skruvas ner, bara en aning.
Varför?
När man förändrar ljudet så mycket avskiljer man sig helt från det som sker.
Men det är poängen med det vi gör! Varför bli kvar i en kulinarisk kontext?
Men varför fjärma sig helt från den? Då är det ljud utan maten.
Vill du ha maten utan ljudet?
De bäste kollektiven här har sträckt ut sina kulinariska ljud så långt de kunde,
men det fanns alltid en koppling till källmaterialet.
En rest av vad ljudet en gång var.
Vi kan stryka det. Det varar ändå bara i några sekunder.
- Nej. - Mixa det lägre, då?
Nej. Tänker ni ge er så lätt?
- Det märks ändå knappt. - Det är inte poängen.
- Nyss visste du inte vad en flanger var. - Jag tyckte hon sa 'ankor'.
- Jag vill bara värna din vision. - Kan vi ta det nån annan gång?
Du förstör mitt grafiska partitur med det här tramset om flangern.
Sluta i så fall upp med vad du gör och prata med oss.
- Kom igen, Elle. - Jag bestämmer!
Hur mycket har du att säga till om i bandet?
Jag vet inte. Elle bestämmer, men hon kan inte göra nåt tekniskt,
så det sköter vi.
Hon säger vad hon gillar och inte, men hon förklarar sig inte alltid så bra,
vilket leder till att det låter som de gör på grund av missförstånd.
Jag skulle säga att missförstånd antagligen är nyckeln till vårt sound.
- Varför ville du bli en matljudskonstnär? - Jag vet inte.
- Hamnade du bara i det? - Jag visste bara vad jag inte ville.
Mina föräldrar skickade mig till en dyr skola för att bättra på mitt bordsskick,
och det var inte en värld som jag förstod. Jag vill ha nåt annat.
- Som vad? - Jag vet inte, som...
Jag tyckte om att göra saker.
Jag gillade att löda, och jag gillar att göra ljud.
Det fanns inget syfte med det förrän Elle dök upp.
- Och vad var syftet? - Hon hade ambitioner och idéer.
Hon kunde kanalisera nåt som saknade riktning inom mig.
Hon fick saker att hända och trodde nog på sig själv för att satsa fullt ut.
Och hon var rolig att vara med.
- På vilket sätt? - Hon nöp mig i bröstvårtorna.
Och vad hände när hon gjorde det?
Vet inte, det kändes bra.
Hon sa nåt upphetsande, och jag tog lite på mig själv.
Vi hade en lek som hette 'fingerleken', då hon också tog på sig själv
och jag luktade på hennes fingrar.
Men det var aldrig mer än så, för att inte påverka hennes konstnärliga integritet.
Och din konstnärliga integritet, då?
Jag vet inte... Vi fick gjort massor under den perioden.
Jag tänkte inte på vårt beteende förrän efteråt.
- Så det varade inte med Elle? - Vi blev väl uttråkade.
Vi strulade när vi hade tråkigt
men det blev tråkigt att strula när vi hade tråkigt.
- Var det bara ni två i bandet. - Nej, en annan kille skötte elektroniken.
Men de blev ovänner på grund av dietära meningsskiljaktigheter.
- Kött. - Ja.
Om man blir påkommen med att äta kött är man körd.
Ett djupt andetag.
Och håll inne.
Bra. En gång till.
Och håll inne.
Jag ser inte änden av din bukspottskörtel för alla gaskulorna.
- Tänk att flatulens kan vara så näpet. - Och vad händer nu?
Kasta tabletterna och kom in på fler undersökningar.
Bli inte orolig. Vi måste bara stoppa ner några slangar dig,
eller upp i dig, om vi ska få bukt med det här.
Om inflammationen fortsätter så här har du inga tarmar kvar att fisa med.
- Kommer jag att dö? - Det är klart du kommer att dö.
- Säg nåt levande som inte dör. - I förtid, menar jag.
Jag kommer väl att klara mig?
Ni är i affären.
Billy och Lamina, ni är ett lyckligt par som handlar med er kundvagn inför helgen.
Ni har köpt fina ingredienser till er borgerliga frittata.
Men för att spara tid, Billy,
borde du snart gå till kassan för att ta plats i kön.
Sen kan Lamina fortsätta handla genom att låtsas ha glömt nåt
och komma med föremål till vagnen. Det är en bra idé.
Ni ser Elle närma sig,
och även om hon bara har en burk med saffranspulver till sin amuse-bouche,
ser ni till att hinna före henne till kassan med er halvfulla vagn.
Lamina, du kan fortsätta handla, så länge du alltid ser ut som om du glömt nåt.
Elle, du himlar med ögonen
men överväger att tro henne när hon återvänder med gruyèreost.
Lamina, låtsas att du är irriterad på dig själv,
när du kommer ihåg en sista sak att köpa. Gå och leta upp den.
Elle, bläng på henne när hon återvänder med quatre épices-kryddblandningen.
Hon går igen för att ta ett paket cocktailpinnar och en tarte tatin.
Elle, du har nått kokpunkten, men du är fortfarande samlad.
Billy och Lamina, ni har betalat och lagt era saker i påsar.
Ni kan lämna affären och låta nån annan ta hand om kundvagnen.
Elle, kundvagnen som står i vägen är sista droppen.
Knuffa den mot dem och släpp lös ditt raseri.
Det här var alltså på min skolutflykt.
Jag hade precis fyllt fjorton,
och min syn på saker och ting började förändras.
Jag gick på en pojkskola, och där hemma vara bara min bror och pappa.
Mamma vara alltid bortrest och regisserade.
Så hela idén om kvinnlighet var lite av en gåta, tills jag åkte på den här resan.
Och på hotellet fanns det en äggstation i frukostsalen.
Om man ville ha omelett ställde man sig i kö,
och man bad en kvinna laga en åt en. Och hon var...
Hon var blond och kurvig.
Och hon hade en uniform som framhävde hennes kurvor.
Hon var nog i min mammas ålder och skulle inte vara intresserad av mig,
men jag tänkte att om jag beställer en omelett så kan vi inleda ett samtal.
Jag fick aldrig veta vad hon hette.
Jag kallade henne bara för 'äggtanten'.
Jag minns hur jag drömde om hur hon satt på huk över mitt ansikte
och lade ett ägg i min mun.
Jag blev kär. Alla säger att jag bara bad om en omelett, men det var kärlek.
Jag har aldrig haft lika starka känslor för nån sen dess.
Var snäll och skicka mintsåsen.
Ja, och efter det... Det var på tredje dagen.
Jag insåg att om man bad henne lägga lök på omeletten,
då fick hon böja sig ner för att skopa upp det ur behållaren.
Då såg Tom Pithers mig titta ner i hennes blus
och berättade för mr Rollinson.
Man pratade redan vid bordet om varför jag alltid köade vid äggstationen,
och de nya bevisen var förödande.
Mr Rollinson blev arg och slog mig vid bordet inför alla.
Han tog mitt huvud och bankade det i hårt bordet fem, sex gånger.
Jag minns att jag såg Matt Hornsley och Glen Rogers fnissa åt alltihop.
Och det sista slaget välte ett glas mjölk som stod på bordet.
Det small till i det här örat, och jag tappade balansen.
Sen dess har jag hört saker annorlunda med det örat.
Elle lärde mig se det som en fördel.
Strunta nu i öronen. Det vi vill veta är om du fortfarande äter omelett.
- Nej. - Vilken skam, unge man.
På grund av ett psykosexuellt trauma går du miste om en källa till D-vitaminer.
- Jag får det från solen. - Solen? Och på vintern?
Såvida du inte är ett orakel från Apollons tempel under de kallaste månaderna,
så behöver du D-vitamin om du inte vill att dina ben ska bli skrangliga.
- Du känner väl till oraklen? - Du är ett dumorakel.
Se så, allihop.
Ett dumhetens orakel?
- Du sa inte att det skulle bli ditt tal. - Än sen?
Det vore trevligt att veta, så att vi kan ha konsekvens i vår vision.
- Vad menar du med konsekvens? - Vad jag menar med konsekvens?
Jag menar att inte undergräva mitt tal om mäns förtryck i hemmet.
- Du raserade polemiken, ironin... - Mitt var i alla fall personligt.
Så man får objektifiera kvinnor som lagar mat åt män så länge det är personligt?
- Kan vi sova? - Tror du inte på mäns förtryck i hemmet?
Självklart tror jag på mäns förtryck i hemmet,
men man måste också tala om Elles kreativa förtryck.
-'Men det här, då?' -Det var inte så.
- Du bytte ämne. - Okej, tillbaka till ämnet.
Jag har ett annat hushållstips du kunde haft med i ditt middagstal:
Vara uppe hela natten och torka upp extra jungfruolja från trappan
när den som spillde kan gå sin väg utan att ens säga tack.
- Tack, Lamina. - Och Billy.
- Tack, Billy. - Och glöm inte att tacka Stones.
- Vad gör han där inne? - Han bor nästan på toaletten.
Han förnekar jämt att han har besvär.
Jo, besvär har han. Jag hör honom fisa på natten.
När han tror att vi sover släpper han ut dem en efter en.
- Och fiser du aldrig? - Inte så mycket.
Kan ni sluta? Jag försöker sova.
- Hur ofta fiser du? - Aldrig. Jag fiser inte.
- Det är klart du gör. - Har du nånsin hört det?
Nej, men det är biologiskt sett omöjligt att inte fisa.
Det finns många biologiskt omöjliga saker med Elle.
- En människa fiser i genomsnitt 14,5... - Han kommer!
Mår du okej?
Jag läste om kryddnejlika.
Det driver ut luft ur tarmen mjukt och ljudlöst.
- Jag har pratat med dr Glock. - Och vad säger han?
Han vill göra tester.
Varför gick jag med på en offentlig gastroskopi?
Varför kunde jag inte vara mer bestämd?
Dr Glock tog ett prov från min tunntarm till en biopsi.
Naturligtvis befarade jag det värsta,
och i hedonismen inför mina ögon såg jag bara förtvivlan.
Hur träffade du henne?
Hon knullade min pappa.
Min mamma kom hem från en inspelning i djungeln
och såg när hon nöp hans bröstvårtor.
Hon försökte låtsas att hon kliade ett myggbett, men mamma såg igenom det.
Hon visste en del om myggor efter att ha filmat i djungeln.
Så mamma flyttade ut, och Elle flyttade in.
Det kvittade mig, för jag träffade ändå aldrig mamma och hatade henne för det.
På sätt och vis var jag glad
för jag hade äntligen fått en mamma som var hemma lite mer.
- Blev hon alltså din mamma? - På sätt och vis.
Hon lät pappa laga mat, precis som mamma gjorde.
Men att vi pillade på oss själva ibland gjorde det kanske mindre mammaaktigt.
Jag tror att Elle behövde en fadersgestalt efter många år på internatskola.
Hon sa att hon gick på en nedgången skola.
Kanske menade hon omklädningsrummen. Hon har sagt att de behövde rustas upp.
- Och Lamina? - Hon gick på en vanlig skola, tror jag.
- Nej, hur träffades ni? - Jaha...
Hon jobbade på en restaurang, och Elle hamnade i bråk där.
Det slutade med att de fick ihop det.
Lamina är väldigt hemlig med sin mat, vilket fascinerade Elle.
Sen blev hon för hemlig, och Elle blev uttråkad,
men då hade allt möjligt redan hänt mellan dem, och de hatade varandra.
Det händer inget nytt mellan oss. Vi hatar varandra ändå,
även om vi behöver varandra.
Natten var ett helvete:
Kramp, uppblåsthet och metan när den är som mest ilsken.
Gruppens tystnad under tankepromenaderna gick snart från sällskaplig till fientlig,
vilket gjorde den ännu svårare att utstå.
Det var en atmosfär där man inte kunde gömma sig,
och tystnaden kvävde alla tankar och drömmerier.
Får jag göra dig sällskap?
Hur trivs du här?
Har Elle bestämt sig för ett namn än?
Och flangern?
Du ser inte glad ut.
- Det är svårt att äta och prata. - Varför? De flesta klarar av det.
- Jag kanske har liten mun. - Har du? Får jag se?
- Inte nu. - Visa.
Jag tycker inte den ser liten ut.
Vi jämför storleken.
Ser du? Nästan samma.
De matchar till och med perfekt.
Har du inte läst den tillräckligt många gånger?
Får jag låna den? Oj, du ser lite vilsen ut utan den.
Det är bara nåt att hålla i.
Och om jag ger dig nåt annat att hålla i?
- Elle väntar nog på mig där ute. - Jaså?
- Gör du allt Elle säger? - Hon är chefen.
Och hur känns det?
- Jag bara gör mina ljud. - Jag har läst om dig och dina ljud.
- Har du? - Du gjorde ju en intervju.
- Visst ja. - Jag läste den med stort intresse.
Ibland tänkte jag: 'Det här kan inte stämma.'
Vet du vad?
Jag har alltid velat vara äggtant.
Du kan köa till en omelett, och jag serverar dig först.
Tack.
- Jan Stevens...! - Det är ingen fara.
Jag vill ha dig, Billy. Ända sen vi träffades har jag tänkt på dig.
Jag ska vara yrkesmässig, men jag kan inte släppa tanken och vet du känner likadant.
Jan Stevens. Varför gör ni det här?!
Ibland undrar jag om du upprätthåller en arketyp av epikureisk toxicitet
med all denna kulinariska hysteri.
Jag vill inte ge publiken intrycket av att vi förespråkar
nån sorts dysfunktionell näringsideologi.
Vad vill du ha? De glada kockarna?
Jag skulle uppskatta om ni tog till er några av mina idéer.
De kan vara giltiga även om jag inte deltar i skapandet av er heliga konst.
Ni behöver inte hålla med om allt, men att avfärda alla mina idéer
när jag har valt att främja er framför dussintals andra
luktar mer som uppblåsthet än det som ni uppfattar som integritet.
- Okej, vi är idel öra. - Det var allt jag ville säga.
Det finns kritiska krafter som jag inte rår på,
och jag bör göra er medvetna om dem,
även om ni inte skriver under på dem. Och flangern...
- Flangern blir kvar. - Skruva bara ner den en aning.
Behåll den epikureiska toxiciteten, men gör mig till lags om flangern.
Stones?
- Stones? - Vad är det?
Mår du bra?
Nej.
Gå bara och lägg dig igen. Det finns inget du kan göra.
- Har du hört mer om testen? - Nej.
Kanske i morgon. Han har planerat ett nytt test.
Jag beklagar.
Är det okej att säga att jag är rädd.
- Det är okej. - Jag vet.
Stones, det kommer att ordna sig.
Det vet jag.
Hörde du mig?
ANALOG 'BUCKET BRIGADE'-DELAY
Den där flangern...
- Vad är det med den? - Har du pratat med henne om den?
Hon kommer inte att ändra nåt. När hon har bestämt sig finns det inget att göra.
Om jag säger nåt skriker hon bara och anklagar mig för nåt.
Kanske borde du ge henne en örfil.
Säg inte att jag sa det, men en snabb örfil fungerar alltid.
Det kanske väcker henne ur hennes inrotade arrogans.
Kan du inte sätta den på mute?
Hon lär inte märka nåt för alla de andra ljuden.
Du vet inte hur arg hon blir. Hon märker det nu när hon vet vad en flanger är.
Prova bara.
Jag vet inte. Jag vill inte starta ett bråk och...
- Du ska stänga av flangern. - Jag ska stänga av flangern.
Och du ska övertala Elle att göra allt jag säger från och med nu.
Jag ska övertala Elle att göra allt du säger från och med nu.
Bra.
Bråken mellan Jan Stevens och gruppen blev alltmer laddade,
och det eskalerande hotet från Mangrove Snacks ökade bara på spänningarna.
Min energinivå var lägre än nånsin.
Mina tarmar kändes hårda som rostiga rör,
och jag kunde känna alltihop bli värre.
Jan Stevens.
I morgon ska en lång slang med glidmedel föras in i min ändtarm
och mina tarmar blåsas upp med gas.
Dr Glock gav mig ett laxerande medel
som skulle göra mig till fånge på toaletten under nästan hela natten.
Men innan jag gav upp min kropp fanns det ett avföringsprov att förbereda.
Herre, se, jag är i nöd!
Mitt inre är i uppror, ånger fyller mitt hjärta.
Inget kan trösta mig.
Ett, två...
tre!
VECKA TRE TARMEN ÄR NATTEN DÄRAV
PROVBEHÅLLARE NAMN: STONES
Hennes förmåga att provocera för sakens skull började försvagas.
När hon fick smak för skandal blev hon beroende.
Det började snabbt distrahera från Billys och mitt arbete,
men hon visste att chockvärdet och polemiken gjorde mer väsen än vi.
Hade ni kunnat överleva utan henne?
Ja.
Men Billy och jag har alltid jobbat intuitivt.
Elle ansöker om pengar och kan formulera sig, vilket jag alltid har avundats.
Jag fick höra att mitt fysiska behov att göra kulinariska ljud
måste underbyggas med teori
eller åtminstone den sortens konceptuella inramning som Elle kunde skapa.
Ljud har alltid stimulerat och förvandlat mig, men jag kan inte förklara varför.
Vad fick dig att vilja bli matljudskonstnär?
Kanske min mamma.
Pappa gick bara till köket för att äta, och jag såg hur det påverkade mamma.
I tystnad lagade hon mat och diskade, och låtsades att det bara kunde vara så.
Han tog henne för givet och tänkte aldrig att det kunde vara annorlunda.
Och han tjänade pengarna,
även om hon fick kuva sina drömmar och ambitioner för att hjälpa honom.
Senare sa hon att ingen kvinna borde leva så,
men när min brors flickvän flyttade in med honom och inte lagade mat,
då misstyckte hon. Avund gick före ideologi,
och mamma väntade sig att andra kvinnor skulle slita lika hårt i köket som hon,
även om hon inte tyckte det borde vara så.
Den inre konflikten mellan att kräva frihet från köket och var fångad i det
smittade av sig på min brors förhållande,
och det slutade med att han lämnade sin flickvän.
Sen hackade mamma på min flickvän, vilket alltså var Elle,
som är ännu latare än min pappa.
Ja, jag lagade maten i förhållandet.
Hur träffade du henne?
Hon hamnade i bråk på restaurangen där jag jobbade.
Nåt äckel tafsade på en av mina kollegor, och hon kom till hennes försvar.
Det kändes hemskt att inte hjälpa till, men sån var Elle.
Till skillnad från mig var hon orädd
och försvarade utsatta, även om hon förlorade.
Hon sa till honom att låta min kollega vara och han slog henne hårt i livmodern.
Men hon slog tillbaka, även om det slutade med att hon blev sparkad till marken
av den här ligisten och hans vänner.
Vi blev vänner, bandkamrater och sen älskare.
Men jag lämnade henne för nån som jag knullade med,
och sen dess har hon bara ägnat sig åt minibestraffningar.
Hon sa att du var hemlig med maten.
Ursäkta?
Bara att hon var nyfiken.
- Hur menar du? - Ingenting. Bara...
Det kvittar.
Han besökte mig två gånger om året,
då hans inkomst inte tillät sån exotisk bestraffning mer regelbundet.
Han tog en ledig dag från arbetet för att besöka mig,
eftersom vår ritual hängde på en expansion av tiden.
Efter det obligatoriska småpratet sa jag till honom att gå in i rummet,
där han skulle vänta på mig i sin formella dräkt.
Mitt sätt förändrades drastiskt,
och jag anammade en annan personlighet,
vilket han betalade mig för.
Efter att ha befallt honom att massera mina fötter så länge jag ville
satte jag koppel på honom och gick till en särskild toalett,
där jag kunde lägga hans huvud
och spänna fast hans händer på sidorna med handklovar.
Där hade jag honom i mitt våld så länge jag ville.
När han hörde ljudet av mina fotsteg närma sig blev han yr
av en blandning av rädsla och upphetsning.
Jan sa ofta att denna förväntan och hotet
var långt mer potenta än det slutliga straffet.
Han påstod att denna instängning i det trånga utrymmet
botade hans stress över att ta hand om sin sjuka mamma
och det maktlösa raseriet mot oförskämda och föraktfulla gäster
på lyxrestaurangen där han arbetade.
Han fann en inre frid i att vara hjälplös i mitt våld.
Och när hans straff äntligen kom efter flera timmars tyst förväntan
genomgick han en djupgående förlösning.
Vanligen tyckte han att sånt var motbjudande,
men när jag satte mig på honom och använde honom som min toalett
förvandlades hela hans väsen till nåt bortom extas.
Han betraktade dessa ritualer som nästan religiösa,
som om det som kom ur min kropp vara en nattvard.
Stunden efter hans självframkallade orgasm
krävde alltid varsamhet,
då han förstod hur mycket det fanns att städa upp.
Men dessa ritualer slutade alltid hjärtligt
med några kommentarer om hur min krysantemum på balkongen mådde.
Jag vågade inte göra koloskopin,
men Elle kompenserade det med sitt skatologiska uppträdande,
som chockerade publiken så mycket
att ingen kom till logen för sexuella aktiviteter.
Huruvida jag blev undersökt inför publik spelade inte längre nån roll.
Alla konturer började suddas ut.
Teknikassistent Wim rapporterade Elle för Jan Stevens,
för att hon lurat publiken med chokladmousse i stället för min avföring,
vilket ytterligare försämrade tilliten mellan dem.
Men framför allt började gruppen bli inbördes osams,
och jag kunde bara dokumentera det jag var anställd för.
Jag skulle försöka på koloskopin igen, och Elle ville göra en föreställning av det.
Jag förstår inte varför jag gick med på hennes planer.
Var det hennes övertalningsförmåga?
Var det äntligen en chans att delta i nåt med konstnärligt värde?
Eller var det bara min hopplösa oförmåga att säga nej till folk?
ALLA FINANSIÄRER ÄR FÖRBRYTARE
- Va?! - Mangrove Snacks!
- Som en av dina installationer. - Typiskt dig.
- Vi kan använda den. - En terrapin? Vi gör väl inget med kött?
Vi har alltid jobbat med frukt, grönt, nötter och frön.
- Glöm inte ägg, Billy. - Du låter mig aldrig glömma det, va?
Det var du som berättade att du kämpar med en äggfetisch.
Det är ingen fetisch!
Så vita drömmar om att hotellpersonal lägger ägg är ingen fetisch?
För att inte tala om att sexuellt objektifiera lågbetaldas uniformer.
- Vad var det för? - Sluta, allihop!
Jan Stevens.
Mangrove Snacks har besökt oss igen.
Polisen kommer och tar fingeravtryck. Ingen får röra vid nåt.
All utrustning som fanns här måste undersökas.
Varför packade inte ynglingen ihop allt? Det var hans jobb.
Teknikassistent Wim är inte din tjänare. Han gör så gott han kan.
Men allt här måste hämtas för att ta fingeravtryck, inklusive...
den här.
- Du arrangerade det här! - Var inte löjligt.
- Så lägligt för dig. - Vi klarar oss utan flangern.
Ni är i maskopi. Det här är en konspiration!
Tills polisen ger besked måste vi göra ett avbrott.
Det gör er gott att vila.
Tänk också på att vi fortfarande väntar på att du ska bestämma bandnamnet.
'Elle och magsåren'.
Ser du? De underminerar mig ständigt.
- Är det ert slutgiltiga namn? - Ja.
- Jag vet inte. Kanske? - Okej. Sov på saken, då.
Men skynda dig, om jag inte ska hitta på ett namn åt dig.
När det här residenset är slut...
har du kvar katalogen.
Ja.
Är det inte bättre att uppskatta det som du inte har så länge till?
Vadå?
Efter du får ditt roliga återgår du till din fåniga katalog!
- Jag visste inte att det var seriöst. - Det är det inte.
Men det finns ett mellanting mellan att vara seriös och att ignoreras totalt.
Jag vill bara ha lite tillgivenhet, eller är det för mycket att be om?
Jag undrar varför du... Du vet.
- Varför jag gjorde vad? - Varför jagade du mig?
Varför tror du? För att jag tyckte om dig.
- Var det för det här med flangern? - Det är ingenting.
Får jag vara i din säng även om vi behåller flangern?
Javisst, till och med två stycken.
- Får jag vara i din säng efter residenset? - Ja!
Vad är det?
Vi kan få det att fungera om du vill.
Jag vet inte.
Jag börjar bara känna mig... tung, du vet.
- Vi kan strunta i flangern... - Det handlar inte om flangern.
- Eller kanske fick den mig att tänka. - Tänka vad?
- Vi ska snart på turné... - Jag klarar av internationell kärlek!
Jag gillar dig, Jan,
men...
Är det slut, då?
Vi kan knulla på en av orgierna.
Det var väldigt konstruktivt av dig, Billy.
Jag bör nog gå. De lär undra.
Vet du en sak, Billy?
Under alla mina år här har jag alltid hållit avstånd.
Oavsett hur attraherad jag var eller hur ensamt det blev här i sovrummet.
Jag har alltid varit professionell.
Du var den förste som väckte nåt så starkt i mig att jag inte kunde hindra mig.
Jag vill inte utnyttja min ställning för att förföra nån. Förlåt.
Jag menar det.
Kan vi inte försöka få det att fungera?
Ibland betyder kärleken mer om man går sin väg.
- Inte katalogen! - Gå inte, Billy! Nej!
Billy, jag behöver dig. Stanna kvar!
Gå inte, Billy! Jag behöver dig!
Snälla, Billy!
Det var inte flangern, jag lovar!
Det var inte flangern!
Jag tog det laxerande pulvret igen, och nu kunde jag inte undvika koloskopin.
Eftersom dr Glock uppträdde lät Lamina och Billy Elle vara med dem
och spela den grafiska equalizern.
Elle fascinerades av min mages potential, ljudmässigt såväl som scenmässigt.
Men att blotta mig för publiken var ett misstag.
Att nåt så privat offrades för konstens skull.
Stones...
Stones! Hur mår du?
Låt mig vara.
Nåt nytt om flangern?
Jag vet inte. Sånt tar tid.
Hon gjorde det avsiktligen.
Kom igen! Tror du att hon ligger bakom alltihop?
Hon gjorde det för att få ett övertag.
Hon skickade inte i väg kokplattan, men hon skickade flangern.
Vad föreslår du, då?
- Sluta! - Okej.
Jan Stevens!
Jaha, hon har polisfester utöver Billy-fester.
Jag kunde ha berättat att en erektion aldrig räcker för nån som hon.
- Ledsen för att du inte blev inbjuden? - Nej.
Du spiller din nattsaft var du än är,
men att göra det med en finansiär är det skamligaste du gjort.
Du är oförbätterlig, Billy Rubin.
Du har äventyrat vårt residens med din dumma snopp.
- Du har äventyrat det med din dumma... - Dumma vad?
- Ser du? Du kan inte ens kontra. - Vänta tills jag skriver mina memoarer.
Hotar du mig igen? Skriv du dina memoarer.
- Det ska jag. - Visst.
- Skriv då om salamin du gömmer i sängen. - Sluta!
Trots alla våra bråk förenades vi av vårt sökande efter katarsis.
Vi var kanske oense om vad katarsis innebar,
men vi bar alla på nåt som vi behövde driva ut.
Får jag fråga vad du bar på?
- Saker, bara. - Kan du utveckla?
Gör kunskap om våra demoner nån skillnad för vad du hör?
Det är bara att Elle var öppen med sina.
Inte så öppen som du vill tro.
Jag känner till fröken Lindenson och vad som verkligen hände.
Den enda som skrattade när hon fick en anafylaktisk chock var Elle själv.
Ett komiskt, uppsvullet ansikte, precis som på film.
Men hon visste väl inte att hon skulle dö?
- Hon skrattade tills det var för sent. - Men hon var en liten flicka.
Hon är vuxen nu och kan fortfarande inte konfrontera sig själv.
Det är lättare att hitta på ett nytt förflutet för att få sympati
än att konfrontera skuldkänslorna och riskera att folk blir arga.
Elles pappa var på kalaset och gav henne en rejäl örfil för att hon skrattade.
Så tragedin påverkade henne, men inte så som hon vill att du tror.
Ni är i affären.
Ni är vilse i gångarna.
Fram och tillbaka, fram och tillbaka.
En tanke bekymrar er.
Är det avsaknaden av gâteau de ménage som spelar era sinnen ett spratt?
Eller åsynen av Dan, kvällens påfyllnadsansvarige,
som kommer från sitt skift för att leta upp en gåtfull Chartreuse Elixir Vegetal?
Eller är det nåt annat?
En tårta från det förflutna som spökar och följer med er till affären?
Jag hoppas verkligen inte.
Ni är trötta men kan inte gå förrän ni handlat.
De andra kunderna faller samman runtomkring er,
en efter en. Det kallas detaljhandelssjukan.
En efter en kommer ni alla att duka under för den.
Det var deras sista tur till affären, och kanske min också.
Nio på morgonen hade jag en tid hos dr Glock.
Diagnosen jag var bävade för upptog mina tankar.
Nätter som denna var kanske nåt jag borde njuta av
om de skulle vara mina sista.
Jaha... Dina resultat har kommit.
Och...
Hur ska jag säga det här?
Du har...
Vänta, jag tror jag lämnade en sak där hemma.
Jag vet att den var vid ytterdörren.
- Vad har jag? - Jag skulle berätta!
- Säg vad jag har! - Glutenintolerans!
- Vadå? - Glutenintolerans!
Det är okej. Ditt tarmludd är söndertrasat, men du överlever.
- Vad är det? - En autoimmun... Släpp mig!
Fortsätt prata! Vad behöver jag ta?
Du behöver inte ta nåt. Undvik gluten, så blir du bra.
- Berätta mer! - Det finns i vete.
Undvik bröd, pasta, öl, bakelser... och julpudding.
- Vad sa du? - Julpudding.
Det var en svår kostomställning.
Även i mat där det inte skulle finnas gluten,
fanns det på grund av korskontamination.
Sen var det den sociala aspekten som ingen varnade mig för:
Suckar och himlande med ögonen
från folk som trodde jag bara var melodramatisk eller ett trendoffer.
Jag fick också handskas med defensiva reaktioner från kypare
som upplevde det som kränkande när jag frågade om korskontamination.
Men tack vara att jag lade om min kost
återgick mitt liv till det normala,
och jag var äntligen på väg mot att känna mig frisk igen.
För att fira min diagnos
meddelade Jan Stevens att dagens klädsel skulle vara mindre formell:
Jeans.
Fan ta den här!
För trött för att säga mitt namn?
- Vad vill du? - En fredsgåva.
Så dina polisvänner hittade inga fingeravtryck?
Uppenbarligen inte,
och jag tänkte att ni vill ha tillbaka den till er sista föreställning.
- Så ni tillåter att vi använder flangern? - Jag lägger den här.
Bestäm själva om ni vill använda den.
Så här tycker jag om din fredsgåva.
Vad skrattar du åt?
Tanken på att hålla ett middagstal är lite skrämmande.
Somliga älskar att fängsla publiken även med sina torftigaste tankar,
men de flesta av oss vill inte så gärna kommunicera med världen
och finner det svårt.
Jag förstår att det här är obligatoriskt, men jag kan inte låtsas att det är lätt.
Jag tar faktiskt illa vid mig. Förlåt.
- Om det är otrevligt kan vi hoppa över... - Hon smiter vid första tillfälle...
Nej! Jag kan göra det.
Och jag ska fortsätta.
Jag har läst olika handböcker om att hålla middagstal,
och nu är jag klar att liva upp rummet
med nyheten att när residenset är slut
tänker jag lämna gruppen.
Va?
- Tror du mig inte? - Vad ska du göra?
- Då Hefaistos kastades ner från Olympus... - Inte du!
Jag behöver inget metatextuellt, pseudo- hellenistiskt, alfaintellektuellt skryt
utöver allt annat. - Det finns mycket jag kan göra, kära Elle,
så länge jag slipper vara nära dig. Faktum är att jag ska bli soloartist.
Utan mig fungerar det inte. Det vet du.
Ingen röst, inga idéer, ingen vision. Teknik utan visioner? Nej.
Tror du det funkar utan mig? Du visste inte vad en flanger var tills nyligen.
Bli kvar! Vi kan reda ut det.
- Du får gärna följa med mig. - Billy, nej.
Jag blir inte kvar utan Lamina.
- Du ligger bakom det här! - Nej...
- Så det är mitt fel? - Det sa jag inte.
Det behövs inte. Du har iscensatt allt det här med omsorgsfull precision.
Ha en fånig dag!
- Elle! - Nej, nej...
Elle, sluta!
- Elle! - Elle!
- Håll ut, Elle. - Förlåt.
- Vi hämtar hjälp. - Var är dr Glock?
Han stack. Vad väntade du dig?
Jag har äntligen ett namn till bandet.
Berätta, Elle.
Elle och...
Va? Vad sa hon?
Säg det igen, Elle!
För Elle handlade allt om föreställningen,
och så var det även här.
Det här, om något, hade hon arbetat mot i hela sitt liv,
och jag blev för involverad för att tacka nej till en sked.
För min del var jag äntligen en del av nåt.
Undertexter: Patrick Svensson www.firstlightmedia.com