Det var ikke meningen at det skulle ende sånn.
Alle tidligere residenser på instituttet hadde forløpt smidig,
men sprekkene syntes alt fra starten for denne månedens kollektiv.
UKE ÉN MUNNEN ER LYSET DERAV
Videre.
- Videre, takk. - Hvorfor?
- Unnskyld, men direktøren ba om det. - Adlyder du alle ordrene hennes?
Det er snarere et forslag, men gjør gjerne noe annet om du vil.
- Jan Stevens. - Og sånn skal det fortsette?
- Jeg vil styre hvordan jeg framstilles. - Det vil vi alle.
Men får jeg foreslå en mer forsonende tone mot vår 'dossierge' her.
Han gjør bare jobben sin.
- Du store, du har en sterk pust! - Unnskyld.
Og et akutt tilfelle av sure oppstøt,
som kan forklare den påfallende stanken.
Har du bare halsbrann eller også andre problemer?
Jeg føler meg oppblåst, og...
Kanskje luft i magen?
Mener du flatulens?
- Ja. - Det var uheldig!
Jeg kan skrive ut noe, så kan vi se på hvordan det ser ut om noen uker.
Men jeg mistenker at man bør dra lærdom av Hippokrates i dette tilfellet.
Hva syns du? Du kjenner vel til Hippokrates?
- Jeg har hørt navnet, men... - En forfatter som ikke leser Hippokrates?
- Jeg er bare dusinforfatter. - Leser ikke de?
Det kan hende at jeg har lest noe, men jeg husker ikke akkurat nå,
med angsten og disse problemene.
'La maten være din medisin.'
Det er bemerkelsesverdig hvordan en så enkel, men dyp grunnsetning
kan bli husket i århundrer. Men bortsett fra et fornuftig kosthold,
hadde det kanskje vært bra å ikke spise for nær sengetid.
Og om du hever puten kan det forhindre at syren støtes opp
og at sjefen din visker ufordelaktige ting om deg.
Takk.
- Jeg sender vel regningen til henne? - Ja.
En dusinforfatters liv.
Jeg kjenner flere forfattere som mener at sånt arbeid er under deres verdighet.
- Da må du kjenne formuende forfattere. - Kan noe bli verre enn jobben din?
Å hver måned måtte være en ny gruppe forfengelige liksom-provokatører til lags.
Men man kan hevde at det ikke er verre
enn å forsørge seg på å stirre ned i illeluktende kroppsåpninger.
- Unnskyld. - Hvem har residens denne måneden?
Jeg har alltid fryktet publikums stillhet.
Alt jeg kunne gjøre for å bryte stillheten ble viktigere enn noe annet.
Å høre en latter, et gisp, et skrik
eller til og med en protest, var bekreftelse.
Å smake deres sjokk er å bli kontrollert av det.
På det følger behovet for å gå stadig lenger inn i glemselen.
Matlaging og opptreden er farlig.
Her har skjedd utallige ulykker med andre kollektiv.
- Dette var ingen ulykke. - Hvorfor?
For applausene ville bli ekstatiske. Smerten var ubetydelig.
- Forstår du ikke? - Jeg opptrer ikke.
Men du skriver. Du søker også bekreftelse.
Jeg er fornøyd om jeg hører et blad vendes.
Kanskje om det hadde vært ditt eget arbeid? Hvorfor ikke forsøke?
Noen mener at til og med en manual preges av forfatteren.
Så det fins en del av deg i det du skriver om meg?
- Hvor mye av deg fins det i dette? - I forestillingen? Alt.
- Og Billy og Lamina? - De virkeliggjør det som fins i meg.
- Ser de det sånn? - Ikke helt.
Iblant prøver de å sette sitt avtrykk på det, særlig Lamina.
- Men dere er et kollektiv. - Alle kollektiv trenger en leder.
Og om jeg erstattet dem, ville ingenting blir forandret.
Og vil du erstatte dem?
Vi får se.
Jeg elsker dem, men iblant betyr kjærligheten mer om man går sin vei.
Hadde vært det ikke enklere å kompromisse?
Nei.
Det sier alle når de kommer hit.
- Trodde ikke du på kreativ frihet? - Til en viss grad.
Men å gi folk for mye frihet er ofte kontraproduktivt.
- Lykke til, direktør. - Jeg skal ikke overkjøre henne.
Og jeg gir ikke anmerkninger for sakens skyld.
Men om jeg mener at noe går feil vei, må jeg si det.
Jeg har gitt frie tøyler til andre matlydkunstnere.
- Har hun bestemt seg for et navn? - 'Elle og fettsyrene'.
Men hun vil sove på det.
Hun må bestemme seg før vi går i trykken.
Hun kan ikke ombestemme seg sånn.
- Jan Stevens. - Vi liker ikke å bli ignorert.
Trakasserer de deg fremdeles?
Distansen min fra gruppen hadde mer å gjøre med magebesvær
enn med min høflighet som journalist.
Jeg sto så langt bort jeg kunne ganske enkelt på grunn av behovet
for å få slippe ut luft uten konsekvenser.
Teknikkassistenten Wim hjalp ikke til med sin forakt
for meg og alle andre som satte foten sin på instituttet.
For hver utdrivning av avføring måtte jeg samtidig skylle
i håp om at gruppen ikke skulle høre
i pensjonatet rett overfor instituttet der vi alle bodde.
Flatulensen var uopphørlig, men bare sjelden luktet den vondt.
Den konstante anstrengelsen å holde den inne eller forkle fisene mine
begynte å føles som en forestilling i seg selv.
Tankepromenadene på eiendommen til Instituttet for matlydkunst
varte i en knapp time.
Det var en viktig del av deres prosess, som de ville jeg skulle dokumentere.
Det ble aldri sagt et ord,
og stillheten manet fram de tvil og redsler
som ikke kunne uttales når jeg intervjuet dem.
Dr. Glocks medisin ga ingen lindring,
og det ekstreme ubehaget med å holde luften inne ble et sosialt mareritt.
Jeg lengtet etter ensomhet,
og om jeg ikke kunne få ensomhet lengtet jeg etter bråk.
Bråket fra alle de kulinariske kollektivene i residens,
bråk som kunne drive ut, rense og få meg til å glemme,
og som kunne skjule lyden av fisene mine.
Men den største prøven for min urolige mage
skulle komme under velkomstmøtet med instituttets styremedlemmer,
fulgt av den første av de så kalte middagstalene.
- Jan Stevens. - Ingen sier nei til oss og overlever.
'Sørg for at bordet er smakfullt dekket og at tilbehørene er...'
- Hva er det? - De venter på deg.
- Si at jeg ikke er klar. - Det er bare en tale, ikke noe oppstyr.
Jaså? Det skal jeg minne deg om når det er din tur.
Ok, greit...
Og Billy...
Applauder med entusiasme denne gangen. Ok?
'Sett alltid en øl i kjøleskapet.'
Du snakker ikke mye til å være journalist.
Jeg er egentlig ikke journalist. Jeg er ansatt for å dokumentere her.
- Hva skal jeg kalle deg, da? - Jan Stevens sier 'dossierge'.
- Og hva vil du selv si? - Jeg vet ikke.
- Jeg skriver. - Skriver hva?
Tanker, følelser, spørsmål...
- Fortellinger, mener du? - Jeg vet ikke om man kan si det.
Hvor kan jeg lese disse tanker, følelser og spørsmål?
Da må du gjøre innbrudd hos meg.
- Hvorfor ikke publisere dem? - Jeg har forsøkt, men det er ikke lett.
Og jeg må tjene penger...
Mine damer og herrer, får jeg deres oppmerksomhet?
Det er en stor glede å presentere residensens første middagstale.
Selv om vi fremst oppmuntrer den kulinariske frelsens kunst,
i form av en offentlig forestilling,
så tilbyr middagstalen en mer avslappet og selskapelig miljø
for å fortsette undersøkelsen vår av en rekke interkulinariske emner
og eksperimentere med anekdoter eller enkle ideer
som kanskje ikke virker på et mindre intim lerret. Elle di Elles tale...
'Tale' holder kanskje ikke for å beskrive det jeg skal gjøre.
Jeg skal lese en funnet tekst
fra en gammel husholdshåndbok som tilhørte moren min.
'Edna Mays supéskole.'
'Livlige oppskrifter og morsomme tips for å bevare din manns kjærlighet.'
Som barn ville jeg bli den perfekte husmoren, og boken var min bibel,
til jeg stilte spørsmål ved den. En gang så jeg mamma tørke en tåre på kjøkkenet.
Hun lot som om det var løken, men jeg så hvor trett hun var sammenlignet med far,
som lot som om han arbeidet ovenpå, da han onanerte til tennisdamenes årbok.
Edna May var det alle kvinner visste at deres menn ville at de skulle være.
Men det var uklart om kvinnen på forsiden var den mytiske Edna May,
eller om hun engang har eksistert,
da bokens perspektiv i høy grad støttet mannens trivsel.
Jeg spurte meg hvem som skrev den.
Og hva om denne Edna May oppriktig likte å lage mat.
- Ser det ut som et ekte smil? - Jeg tror du leser for mye inn i det.
Kanskje er det en diskré måte å undergrave bokens patriarkale bud.
- Et skeivt smil. - Det er et ekte, inderlig smil!
Du projiserer bare din forbitrede ideologi på den stakkars kvinnens ansikt.
Liksom tusentalls menn har projisert sin late og egoistiske ideologi
på den stakkars kvinnens ansikt og prøvd å gjøre konene til Edna May.
Generasjoner av oss har blitt overbevist av disse menn, Dr. Glock,
at vår eneste rolle var i kjøkkenet.
- Mamma lagde aldri mat. - Det merkes!
Med den kommentaren antyder du at det er en oppgave bare for kvinner.
Har du aldri lest om minoerne?
Skal jeg tie bare fordi de prøvde et matriarkat for tusentalls år siden?
- Begge foreldrene mine lagde mat... - Dette er en middagstale, ingen debatt.
Tillat meg å lese opp Edna Mays 'Ti bud i kjøkkenet' på side ni,
så kan dere avgjøre om det er skrevet av en kvinne eller en mann.
Og om det var en kvinne, var det da noe hun virkelig trodde på?
Hvorfor smiler du?
Jeg? Jeg smiler takknemlig. Ikke la meg hindre deg.
Vil du sende myntesausen?
'Én:
Ha en notatblokk i håndvesken din for handlelister, oppgaver,
og vennlige påminnelser fra ektemannen din.
To: Bli kjent med din lokale kolonial, så du får den beste maten.
Tre: Ha en tettsittende kjole når mannen din kommer sliten hjem fra jobb.
Fire: Sørg for at bordet er smakfullt dekket
og at tilbehøret er innen rekkevidde for mannen din.
Fem: Sett alltid en øl i kjøleskapet,
til når mannen din blir tørst etter å ha kjørt hjem fra jobb.
Seks: Få frisk luft gjennom en spasertur
eller besøk naboen din og hengi deg til lokalt sladder.
Sju: God holdning får deg til å se mer attraktiv ut når du serverer mat
og reduserer faren for ryggsmerter.
Åtte. Når du lager mat kan du drømme om det du ønsker i livet,
selv når det kanskje ikke er mulig.
Ni: Legg merke til morsomme og nydelig hendelser under dagen
og fortell din mann om dem under kveldsmaten.
Han vil sette pris på det.
Ti. Om du finner at du tross disse bud ikke kan tilfredsstille mannen din,
rådspør da legen din og ta tablettene han gir deg.'
Takk for at dere hørte på min herlige middagstale.
Unnskyld.
Jeg orket ikke der inne.
Hvorfor?
Prøv å bo med henne hver dag, så får du se.
Der har vi ham. Du gikk glipp av anmeldelsen.
Alle mulige meta-og kontrapatriarkale poenger ble gjort i ditt fravær.
Jans tidligere dossierge hadde aldri vært så respektløs.
Unnskyld, jeg trengte bare litt luft.
- Fungerer ikke tablettene? - Vi får se.
Jaha, du er fremdeles flatulent.
Flatulent? Hvem er flatulent?
Ingen er flatulent. Det er bare litt magebesvær.
- Du har ikke rørt maten. - Det vet du alt om.
- Faster vi? - Du har knapt spist på tre dager.
'Det blir sagt at i tre dager har leppene hennes fastet,
og hun har holdt kroppen sin ren fra Demeters sæd.'
- Vær så snill og send brødet. - Så det løs ikke kjent?
- Unnskyld? - Faidras faste.
Hippolytos. Euripídes.
- Har du ikke lest Euripídes. - Euripídes!
Hva sa han?
- Hva skjedde? - Mangrove Snacks.
- Hvem er Mangrove Snacks? - De søkte om residens.
- De fikk det ikke. - Og sånn svarer de?
Sånt hender alltid. For hvert kulinarisk kollektiv jeg tilbyr residens
trakasserer et dusin andre meg for avslag. Jeg har en hel mappe med trusselbrev.
- Jeg beklager. - Jeg er vant til det, dessverre.
- Hvorfor ga du dem avslag? - De behandler terrapiner dårlig.
- Valgte du meg fordi jeg er vegetarianer? - Jeg vil ikke diskutere utvalgsprosessen.
Jeg sier bare at den medfører en enorm mengde ettertanke og ansvar.
Jeg ignorerer din lettvinte kommentar da vi arbeider med kjøtt-og planteetere.
Jeg ville vurdert Mangrove Snacks om de hadde talent,
men jeg kan avsløre at de knapt behersker transgresjon.
Jeg ville tatt Mangrove Snacks i deres innskrumpede testikler...
Kan vi fokusere på vår tur til forretningen i morgen?
Men de er lømler. Jeg ville laget en gryte av deres...
Jeg sa...!
Dere er i forretningen. Dere ser dere omkring.
Gjenstander overalt omkring dere.
Kanskje trenger dere tomater til suppen.
Klem dem for å sjekke at de er modne.
Du går med kundevognen og ser deg omkring, og der er fru Chieveley.
Du liker henne ikke, men et rask nikk holder,
og da kan du gå videre til meieridisken.
Du kan be ostegutten skjære opp noen hundre gram taleggio og pakke den inn.
Han slikker fingrene før han tar papiret, og det liker du ikke,
men av høflighet sier du ikke noe.
Legg osten i vognen og gå til krydderskapet.
Litt herbes de Provence å strø over suppen, men vent...
Det fins ikke noe sånt her.
Se overrasket ut. Se fratatt ut.
Litt mer fratatt. Sånn ja.
Men det er på tide å gå videre.
Det fins en stand og noen smaksprøver.
Avokadokrem på sprøtt rugbrød med piment d'Espelette.
Du kan smake.
Mm, det smaker godt!
Du tar en smaksprøve til i håp om at selgeren ikke sier noe,
men du setter skyldfølelsen i halsen.
Å nei, på tide for Heimlich-grepet.
Sånn ja. Hardere.
Hardere!
Gratulerer. Betal nå for sakene deres.
I hvilken alder ville du bli medlem i et kulinarisk kollektiv?
Hele livet.
Det virket uoppnåelig for en underdog som jeg, men jeg var nødt.
Jeg husker at jeg satt med foreldrene mine og så matlydkunstnere på tv.
Jeg ble fascinert av lydens intensitet og hensikt.
Men det føltes tåpelig å drømme om noe som alle ville gjøre.
Vi ble tidlig indoktrinert visse kall i livet var uoppnåelige,
særlig om man som jeg gikk på en nedslitt skole.
- Og hva ga deg overbevisningen? - Bare en ting.
Minnet av da frøken Lindenson døde i bursdagsselskapet mitt.
Hun var min førskolelærer og hadde nøtteallergi.
Kjøkkenpersonalet tenkte seg ikke om da de bakte kaken.
En stor sjokoladekake.
Hun fikk en anafylaktisk sjokk så fort hun spiste stykket sitt.
Ansiktet hennes begynte å hovne opp, og de andre barna begynte å le,
for det så så komisk ut.
Jeg ropte på hjelp, og hun begynte å hive etter pusten.
Den andre læreren ringte en sykebil, men ingenting kunne redde henne.
Hvordan noe som smakte så godt for meg kunne være så livsfarlig for henne,
det forandret helt mitt syn på mat.
- Jeg beklager. - Alt dette er til hennes ære.
Ja.
Jeg har aldri blitt så flau i hele mitt liv.
- De vil se oss som amatører. - Ikke vær så hard mot deg selv.
- Det er deres første forestilling. - Han klarte det på repetisjonen.
- Er det min feil? - Det var ikke min innsats.
Du later som om du er en død gris. Det klarer et småbarn.
Prøv å stå naken på scene foran alle folk. Tror du at det er lett?
- Gratulerer, alle sammen. - Jan Stevens...
Unnskyld, vi tenker på hva som gikk galt.
Ikke be om unnskyldning. Det var svært engasjerende.
En lovende første konsert. Herlig, faktisk.
Det hadde vært bedre om han kunne trykke på knapper.
Dere er på residens. Husk det.
Hele poenget med en residens er å gi plass for å prøve seg fram.
Det er den siste konsertens som teller. Før det er alt bare øvelse.
- Publikum forstår. - Likte de det?
De elsket det! - Ikke sant, Stones?
Ja, de hadde det morsomt.
Nå venter de med hyllestene sine.
- Er det sant? - Ja. De er utenfor.
Hva skal jeg gjøre?
Send dem inn.
Det jeg likte minst under et kulinarisk kollektivs residens
var publikumshyllestene.
Bevitningen av denne overdådige intimitet var ikke lett å skrive om,
særlig etter en slaktehusopptreden.
Men den lidelsefulle lidenskapen fikk meg i det minste til å glemme mine plager
og frykten for at magen min ville skjemme meg ut,
vende seg mot meg og ødelegge meg.
Hvorfra kommer denne endeløse gass som blåser opp magen min som en ballong?
Hvorfor fortsetter det?
Når jeg ser uhemmet glede går tankene mine alltid til dette:
Hvordan kan en mage få være så fri og en annen ikke?
Nettene var plagsomme, da luften tok over tarmene mine og bevisstheten min.
Planlegging og uro foran hver fis,
en balansegang mellom spenning, gjetninger og frykt
med skinkene mine hardt presset mot madrassen
i håp om at lyden ville være dempet nok til ikke å vekke de andre.
Men Herren er min del, det sier sjelen min meg. Derfor vil jeg håpe på ham.
UKE TO MAGEN ER VANSKENE DERAV
Da jeg holdt i mikseren kom jeg på navnet 'Elle og de kunstige tilsetningene'.
- Det blir verre for hver forslag. - Hvorfor ikke 'Elle, Lamina og Billy'?
Får bare navnet ditt være med?
Jeg fant gruppen, og dessuten tar jeg...
Nei.
- Det var din feil. - Hvordan kan det være det...?
- En katastrofe. - Det tørker til i morgen.
- Det er olje! Det blir en dødsfelle. - Ingen bruker trappen i natt.
Vi vil ikke finne knuste skaller og brukne nakker i morgen.
- Kan teknikkassistent Wim ta seg av det? - Det er sent. Vi skal ikke forstyrre ham.
- Tøv, det er jobben hans. - Unggutt! - Nei!
- Ta deg av det. - Kan vi ikke hjelpe hverandre?
- Vi finne noe og tørker det opp. - Jeg henter en mopp.
- Hva er det? - Jeg føler meg ikke bra.
Det tar hele natten.
Om vi finner flere mopper tar det ikke så lang tid.
Det er olje i trappen.
En mopp holder ikke. Det krever varmt vann og såpe.
- En mopp sprer bare ut... - Ok, nå vil jeg ikke høre mer.
- Hva er det? - Jeg føler meg svimmel.
Ikke hør på henne, Stones. Hun gjør alt for å slippe arbeid.
- Se på henne. Hun er... - Stones!
Det er ingen fare. En av oss går med deg.
- Billy og jeg, da? - Hvis jeg slipper, faller hun.
Velkommen til vår verden.
For alle kollektiv som kommer hit
er min plikt framfor alt å støtte og nære deres visjon.
De praktiske aspektene ved å virkeliggjøre en visjon foran publikum kan bli et sjokk.
Kløften mellom hodet og scenens realiteter kan være avskrekkende
og krever ofte ledsagelse...
Vi er våre egne strengeste kritikere, og vi fører disse samtalene selv.
Jeg forstår, men siden jeg støtter dere, vil jeg gjerne delta i samtalene.
- Hvordan? - Ved å veilede dere.
Du er selvstendig og har en sterk vilje, så jeg kan tilpasse anmerkningene mine.
- Vi trenger ingen anmerkninger. - Det forstår jeg.
Men instituttet finansierer dette, og jeg forventer noe til gjengjeld.
Du får alt som vi gjør.
- Jeg ber bare om en dialog. - Dann et eget kulinarisk kollektiv, da.
Gjør det og se hvordan det føles når noen sier hva du skal gjøre.
Ikke ta imot støtten min om du ikke liker vilkårene.
Det er fremdeles din visjon. Jeg ber bare om noen forandringer.
Da er det ditt bilde av min visjon.
Du har ikke engang hørt anmerkningene. Kanskje er de ikke er så uspiselige.
Det er uvesentlig. Det er prinsippet!
Selv om du samtykker med en anmerkning, gjør du det ikke.
Korrekt.
Jeg gjør ikke mange anmerkninger sammenlignet med mine forgjengere.
Jeg respekterer kunstneren, men om jeg har sterke innvendinger
forventer jeg i det minste en samtale.
- Men du sa at det var vidunderlig. - Ja, men vi kan likevel diskutere.
- Jeg fant feilen i ringmodulatoren. - Det var ikke ringmodulatoren.
Jeg snakker om første halvdelen, da alt fungerte.
Jeg vil prate om din bruk av en flanger.
Hva er det?
Et elektronisk apparat som blander to signaler og forårsaker faseforskyvning.
- Likte du det ikke? - Den burde skrus ned, bare en anelse.
Hvorfor?
Når man forandrer lyden så mye mister man forbindelsen med det som skjer.
Det er poenget med det vi gjør! Hvorfor bli i en kulinarisk sammenheng?
Men hvorfor fjerne seg helt fra den? Da er det lyd uten maten.
Vil du ha maten uten lyden?
De beste kollektivene her har strukket sine kulinariske lyder så langt de kunne,
men det fantes alltid en kobling til kildematerialet.
En rest av hva lyden en gang var.
Vi kan stryke det. Det varer likevel bare i noen sekunder.
- Nei. - Mikse det lavere, da?
Nei. Skal dere gi dere så lett?
- Det merkes likevel knapt. - Det er ikke poenget.
- Du visste ikke hva en flanger var. - Jeg syntes hun sa 'lender'.
- Jeg vil bare verne visjonen din. - Kan vi ta det en annen gang?
Du ødelegger mitt grafiske partitur med dette tøvet om flangeren.
Så slutt med det du gjør og prat med oss.
- Kom an, Elle. - Jeg bestemmer!
Hvor mye har du å si i bandet?
Jeg vet ikke. Elle bestemmer, men hun kan ikke gjøre noe teknisk,
så det gjør vi.
Hun sier hva hun liker og ikke, men hun forklarer ikke alltid så godt,
som fører til at det høres ut som de gjør på grunn av misforståelse.
Jeg ville si at misforståelse antagelig er nøkkelen til vår sound.
- Hvorfor ville du bli en matlydkunstner? - Jeg vet ikke.
- Havnet du bare i det? - Jeg visste bare hva jeg ikke ville.
Foreldrene mine sendte meg til en dyr skole for å bedre bordskikken min,
og det var ikke en verden jeg forsto. Jeg vil ha noe annet.
- Som hva? - Jeg vet ikke, som...
Jeg likte å lage ting.
Jeg likte at lodde, og jeg liker å lage lyder.
Det fantes ingen hensikt med det før Elle dukket opp.
- Og hva var hensikten? - Hun hadde ambisjoner og ideer.
Hun kunne kanalisere noe som manglet retning i meg.
Hun fikk ting å skje og trodde nok på seg selv til å satse fullt ut.
Og hun var morsom å være sammen med.
- På hvilken måte? - Hun kløp meg i brystvortene.
Og hva skjedde når hun gjorde det?
Vet ikke, det føltes godt.
Hun sa noe opphissende, og jeg tok litt på meg selv.
Vi hadde en lek som het 'fingerleken', da hun også tok på seg selv
og jeg luktet på fingeren hennes.
Men det var aldri mer enn det, for ikke å påvirke hennes kunstneriske integritet.
Og din kunstneriske integritet, da?
Jeg vet ikke... Vi fikk gjort masse under den perioden.
Jeg tenkte ikke på atferden vår før etterpå.
- Så det varte ikke med Elle? - Vi gikk vel lei.
Vi tuklet mens vi kjedet oss
men det ble kjedelig å tukle når vi kjedet oss.
- Var det bare dere to i båndet. - Nei, en annen håndterte elektronikken.
Men de ble uvenner på grunn av kostholdsmeningsforskjeller.
- Kjøtt. - Ja.
Hvis man blir oppdaget med å spise kjøtt, er man ferdig.
Pust dypt.
Og hold den.
Bra. En gang til.
Og hold.
Jeg ser ikke enden av din bukspyttkjertel for alle luftboblene.
- Tenk at flatulens kan være så rart. - Og hva nå?
Kast tablettene og kom inn til flere undersøkelser.
Ikke bli urolig. Vi må bare dytte noen slanger inn i deg,
eller opp i deg, hvis vi skal få bukt med dette.
Fortsetter betennelsen sånn har du ingen tarmer igjen å fise med.
- Kommer jeg til å dø? - Det er klart du kommer til å dø.
- Si noe levende som ikke dør. - Før tiden, mener jeg.
Jeg kommer vel til å klare meg?
Dere er i forretningen.
Billy og Lamina, dere er et lykkelig par som handler til helgen.
Dere har kjøpt fine ingredienser til deres borgerlige frittata.
Men for å spare tid, Billy,
burde du snart gå til kassa for å ta plass i køen.
Så kan Lamina fortsette å handle ved å later som om hun har glemt noe
og komme med gjenstander til vogna. Det er en god idé.
Du ser Elle nærme seg,
og selv om hun bare har en boks safranpulver til sin amuse-bouche,
sørger du for å rekke før henne til kassa med din halvfulle vogn.
Lamina, fortsett å handle, så lenge du alltid ser ut som om du har glemt noe.
Elle, du himler med øynene
men overveier å tro henne når hun vender tilbake med gruyèreost.
Lamina, lat som om du er irritert på deg selv,
når du husker en siste ting å kjøpe. Gå og finn den.
Elle, se sint på henne når hun kommer med quatre épices-krydderblandingen.
Hun går igjen for å ta en pakke cocktailpinner og en tarte tatin.
Elle, du har nådd kokepunktet, men du er fremdeles samlet.
Billy og Lamina, dere har betalt og lagt varene deres i poser.
Dere kan forlate forretningen og la noen annen ta kundevognen.
Elle, kundevognen som står i veien er den siste dråpen.
Dytt den mot dem og slipp løs raseriet ditt.
Dette var altså på min skoleutflukt.
Jeg hadde akkurat fylt 14,
og mitt syn på ting begynte å bli forandret.
Jeg gikk på en gutteskole, og der hjemme var bare broren min og pappa.
Mamma var alltid bortreist og regisserte.
Så ideen om kvinnelighet var litt av en gåte, til jeg dro på denne reisen.
Og på hotellet fantes det en eggstasjon i frokostsalen.
Hvis man ville ha omelett, stilte man seg i kø,
og man ba en kvinne lage en. Og hun var...
Hun var blond og kurvete.
Og hun hadde en uniform som framhevet kurvene hennes.
Hun var nok på mammas alder og ville ikke vært interessert i meg,
men jeg tenkte at om jeg bestiller en omelett, kan vi innlede en samtale.
Jeg fikk aldri vite hva hun het.
Jeg kalte henne bare for 'eggdamen'.
Jeg husker hvordan jeg drømte om hvordan hun satt på huk over ansiktet mitt
og la et egg i munnen min.
Jeg ble forelsket. Alle sier at jeg bare ba om en omelett, men det var kjærlighet.
Jeg har aldri hatt sånne følelser for noen siden.
Kan du sende myntesausen?
Ja, og etter det... Det var den tredje dagen.
Jeg innså at om man ba henne legge løk på omeletten,
måtte hun bøye seg fram for å ta den opp av beholderen.
Da så Tom Pithers meg se ned blusen hennes
og fortalte herr Rollinson.
Man pratet alt ved bordet om hvorfor jeg alltid sto ved eggstasjonen,
og de nye bevisene var ødeleggende.
Herr Rollinson ble sint og slo meg ved bordet foran alle.
Han tok hodet mitt og banket det i hardt bordet fem, seks ganger.
Jeg husker at jeg så Matt Hornsley og Glen Rogers fnise av alt.
Og det siste slaget veltet et glass melk som sto på bordet.
Det small til i dette øret, og jeg mistet balansen.
Så dens har jeg hørt ting annerledes med det øret.
Elle lærte meg å se det som en fordel.
Blås i ørene. Det vi vil vite er om du fremdeles spiser omelett.
- Nei. - En skam, unge mann.
På grunn av et psykoseksuelt traume går du glipp av en kilde til D-vitaminer.
- Jeg får det fra solen. - Solen? Hva med vinteren?
Om du ikke er et orakel fra Apollons tempel under de kaldeste månedene,
trenger du D-vitamin om du ikke vil at dine bein skal bli skjøre.
- Du kjenner vel til orakelet? - Du er et orakel av idioti.
Så, så, alle sammen.
Et orakel av idioti?
- Du sa ikke at det skulle bli talen din. - Hva så?
Det hadde vært hyggelig å vite, så vi kan ha konsekvens i visjonen vår.
- Hva mener du med konsekvens? - Hva jeg mener med konsekvens?
Jeg mener å ikke undergrave min tale om menns undertrykking i hjemmet.
- Du raserte polemikken, ironien... - Min var i alle fall personlig.
Så man får objektifisere kvinner som lager mat til menn så lenge det er personlig?
- Kan vi sove? - Tror du ikke på undertrykking i hjemmet?
Selvsagt tror jeg på menns undertrykking i hjemmet,
men man må også snakke om Elles kreative undertrykking.
-'Men dette, da?' -Det var ikke slik.
- Du byttet tema. - Ok, tilbake til temaet.
Jeg har et annet husholdstips du kunne hatt med i din middagstale:
Være oppe hele natten og tørke opp jomfruolje fra trappen
da den som sølte kan gå sin vei uten engang å si takk.
- Takk, Lamina. - Og Billy.
- Takk, Billy. - Og glem ikke å takke Stones.
- Hva gjør han der inne? - Han bor nesten på toalettet.
Han nekter for at han har problemer.
Jo, problemer har han. Jeg hører ham fise om natten.
Når han tror at vi sover, lar han dem sige en etter en.
- Og fiser du aldri? - Ikke så mye.
Kan dere slutte? Jeg prøver å sove.
- Hvor ofte fiser du? - Aldri. Jeg fiser ikke.
- Det er klart du gjør. - Har du noensinne hørt det?
Nei, men det er biologisk sett umulig å ikke fise.
Det fins mange biologisk umulige ting med Elle.
- Et menneske fiser i gjennomsnitt 14,5... - Han kommer!
Har det du ok?
Jeg leste om kryddernellik.
Det driver ut luft av tarmen mykt og lydløst.
- Jeg har pratet med Dr. Glock. - Og hva sier han?
Han vil gjøre tester.
Hvorfor gikk jeg med på en offentlig gastroskopi?
Hvorfor kunne jeg ikke være mer bestemt?
Dr. Glock tok en prøve fra min tynntarm til en biopsi.
Selvsagt fryktet jeg det verste,
og i hedonismen foran øynene mine så jeg bare fortvilelse.
Hvordan traff du henne?
Hun knullet pappaen min.
Mamma kom hjem fra en innspilling i jungelen
og så at hun kløp brystvortene hans.
Hun prøvde å later som om hun klødde et myggestikk, men mamma så gjennom det.
Hun visste en del om mygg etter å ha filmet i jungelen.
Så mamma flyttet ut, og Elle flyttet inn.
Samme for meg, for jeg traff likevel aldri mamma og hatet henne for det.
På sett og vis var jeg glad
for jeg hadde endelig fått en mamma som var hjemme litt mer.
- Ble hun altså mammaen din? - På sett og vis.
Hun lot pappa lage mat, akkurat som mamma gjorde.
Men at vi tok på oss selv iblant gjorde det kanskje mindre mammaaktig.
Jeg tror at Elle trengte en farsskikkelse etter mange år på internatskole.
Hun sa at hun gikk på en nedslitt skole.
Kanskje hun mente garderobene. Hun har sagt at de trengte å pusses opp.
- Og Lamina? - Hun gikk på en vanlig skole, tror jeg.
- Nei, hvordan møttes dere? - Å...
Hun jobbet på en restaurant, og Elle havnet i krangel der.
Det endte med at de ble sammen.
Lamina er veldig hemmelig med maten sin, det fascinerte Elle.
Så ble hun for hemmelig, og Elle kjedet seg,
men da hadde alt mulig alt hendt mellom dem, og de hatet hverandre.
Det hender ikke noe nytt mellom oss. Vi hater hverandre likevel,
selv om vi trenger hverandre.
Natten var et helvete:
Krampe, oppblåsthet og metan når den er som mest hissig.
Gruppens stillhet under tankepromenadene gikk snart fra selskapelig til fiendtlig,
som gjorde den enda vanskeligere å holde ut.
Det var en atmosfære der man ikke kunne gjemme seg,
og stillheten kvelte alle tanker og drømmerier.
Får jeg gjøre deg selskap?
Hvordan trives du her?
Har Elle bestemt seg for et navn ennå?
Og flangeren?
Du ser ikke glad ut.
- Det er vanskelig å spise og prate. - Hvorfor? De fleste klarer det.
- Jeg har kanskje liten munn. - Jaså? Får jeg se?
- Ikke nå. - Vis meg.
Jeg syns ikke den ser liten ut.
Vi sammenligner størrelsen.
Ser du? Nesten samme.
De matcher til og med perfekt.
Har du ikke lest den mange nok ganger?
Får jeg låne den? Oi, du ser litt forvirret uten den.
Det er bare noe å holde i.
Hva om jeg gir deg noe annet å holde?
- Elle venter nok på meg der ute. - Jaså?
- Gjør du alt Elle sier? - Hun er sjefen.
Og hvordan føles det?
- Jeg bare lages lydene mine. - Jeg har lest om deg og lydene dine.
- Jaså? - Du gjorde jo et intervju.
- Akkurat. - Jeg leste det med stor interesse.
Iblant tenkte jeg: 'Dette kan ikke stemme.'
Vet du hva?
Jeg har alltid villet være eggdame.
Du kan stå i kø til en omelett, og jeg serverer deg først.
Takk.
- Jan Stevens...! - Det er ingen fare.
Jeg vil ha deg, Billy. Helt siden vi møttes, har jeg tenkt på deg.
Jeg skal være profesjonell, men jeg kan ikke glemme det og vet du føler det samme.
Jan Stevens. Hvorfor gjør du dette?!
Iblant lurer på jeg om du opprettholder en arketyp av epikureisk toksisitet
med alt dette kulinariske hysteri.
Jeg vil ikke gi publikum inntrykk av at vi fremmer
en slags dysfunksjonell næringsideologi.
Hva vil du ha? De glade kokkene?
Jeg ville sette pris på om dere tok til dere noen av ideer mine.
De kan være gyldige selv om jeg ikke deltar i skapelsen av dere hellige kunst.
Du trenger ikke være enig i alt, men å avfeie alle mine ideer
når jeg har valgt å fremme dere foran dusinvis andre
lukter mer som oppblåsthet enn det du oppfatter som integritet.
- Ok, vi er lutter øre. - Det var alt jeg ville si.
Det fins kritiske krefter som jeg ikke rår på,
og jeg bør gjøre dere klar over dem,
selv dere ikke skriver under på dem. Og flangeren...
- Flangeren blir. - Bare demp den litt.
Behold den epikureiske toksisiteten, men gjør meg til lags med flangeren.
Stones?
- Stones? - Hva er det?
Føler du deg bra?
Nei.
Bare gå og legg deg igjen. Det er ikke noe du kan gjøre.
- Har du hørt mer om testene? - Nei.
Kanskje i morgen. Han har planlagt en ny test.
Jeg beklager.
Er det ok å si at jeg er redd?
- Det er ok. - Jeg vet det.
Stones, det kommer til å ordne seg.
Jeg vet det.
Hørte du meg?
ANALOG 'BUCKET BRIGADE'-FORSINKELSE
Den flangeren...
- Hva med den? - Har du pratet med henne om den?
Hun vil ikke endre noe. Når hun har bestemt seg, er det ikke noe å gjøre.
Hvis jeg sier noe skriker hun bare og anklager meg for noe.
Kanskje burde du gi henne en ørefik.
Ikke si at jeg sa det, men en rask ørefik virker alltid.
Det vekker henne kanskje fra hennes inngrodde arroganse.
Kan du ikke sette den på mute?
Hun vil ikke merke noe for alle de andre lydene.
Du vet ikke hvor sint hun blir. Hun merker det nå som hun vet hva en flanger er.
Bare prøv.
Jeg vet ikke. Jeg vil ikke starte en krangel og...
- Du skal slå av flangeren. - Jeg skal slå av flangeren.
Og du skal overtale Elle til å gjøre alt jeg sier fra og med nå.
Jeg skal overtale Elle til å gjøre alt du sier fra og med nå.
Bra.
Kranglene mellom Jan Stevens og gruppen ble stadig mer ladet,
og den eskalerende trusselen fra Mangrove Snacks økte bare spenningen.
Energinivået mitt var lavere enn noensinne.
Tarmene mine føltes harde som rustne rør,
og jeg kunne kjenne alt bli verre.
Jan Stevens.
I morgen skal en lang slange med glidemiddel føres inn i endetarmen min
og tarmene mine blåses opp med gass.
Dr. Glock ga meg et laksérmiddel
som ville gjøre meg til fange på toalettet nesten hele natten.
Men før jeg ga opp kroppen min var det en avføringsprøve å forberede.
Herre, se, jeg er i nød!
Mitt indre er i opprør, anger fyller hjertet mitt.
Ingen kan trøste meg.
Én, to...
tre!
UKE TRE TARMEN ER NATTEN DERAV
PRØVEBEHOLDER NAVN: STONES
Hennes evne til å provosere for sakens skyld begynte å svekkes.
Da hun fikk smaken på skandale, ble hun avhengig.
Det begynte raskt å distrahere fra Billys og mitt arbeid,
men hun visste at sjokkverdien og polemikken gjorde mer vesen enn vi.
Hadde du kunnet overleve uten henne?
Ja.
Men Billy og jeg har alltid jobbet intuitivt.
Elle søker om penger og kan formulere seg, noe jeg alltid har misunt.
Jeg fikk høre at mitt fysiske behov om å lage kulinariske lyder
måtte underbygges med teori
eller i det minste den slags konseptuelle innramming som Elle kunne skape.
Lyder har alltid stimulert og forvandlet meg, men jeg kan ikke forklare hvorfor.
Hva fikk deg til å ville bli matlydkunstner?
Kanskje moren min.
Far gikk bare til kjøkkenet for å spise, og jeg så hvordan det påvirket mamma.
I stillhet lagde hun mat og vasket opp, og lot som om det bare kunne være sånn.
Han tok henne for gitt og tenkte aldri at det kunne være annerledes.
Og han tjente pengene,
selv om hun måtte temme sine drømmer og ambisjoner for å hjelpe ham.
Senere sa hun at ingen kvinne burde leve sånn,
men da min brors kjæreste flyttet inn med ham og ikke lagde mat,
det mislikte hun. Misunnelse gikk foran ideologi,
og mor mente andre kvinner skulle slite like hardt på kjøkkenet som henne,
selv om hun ikke mente det burde være sånn.
Den indre konflikten mellom å kreve frihet fra kjøkkenet og være fanget i det
smittet av på min brors forhold,
og det endte med at han forlot kjæresten.
Så hakket mor på kjæresten min, hvilket altså var Elle,
som er enda latere enn faren min.
Ja, jeg lagde maten i forholdet.
Hvordan traff du henne?
Hun havnet i en krangel på restauranten der jeg jobbet.
Et svin tafset på en av kollegaene mine, og hun kom til hennes forsvar.
Det føltes fælt å ikke hjelpe til, men sånn var Elle.
Til forskjell fra meg var hun uredd
og forsvarte utsatte, selv om hun tapte.
Hun ba ham la kollegaen min være og han slo henne hardt i livmoren.
Men hun slo tilbake, selv om det endte med at hun ble sparket til bakken
av denne pøbelen og vennene hans.
Vi ble venner, bandkamerater og siden elskere.
Men jeg forlot henne for en som jeg knullet med,
og siden dens har hun bare bedrevet miniavstraffelser.
Hun sa at du var hemmelig med maten.
Unnskyld?
Bare at hun var nysgjerrig.
- Hvordan da? - Ingenting. Bare...
Spiller ingen rolle.
Han besøkte meg to ganger om året,
da inntekten hans ikke tillot sånn eksotisk avstraffelse mer regelmessig.
Han tok en fridag fra arbeidet for å besøke meg,
siden ritualet vårt var avhengig av en ekspansjon av tiden.
Etter den obligatoriske småpraten ba jeg ham gå inn i rommet,
der han skulle vente på meg i sin formelle drakt.
Mitt forhold ble drastisk forandret,
og jeg inntok en annen personlighet,
noe han betalte meg for.
Etter å ha befalt ham å massere føttene mine så lenge jeg ville
satte jeg kobbel på ham og gikk til et spesielt toalett,
der jeg kunne legge hodet hans
og spenne hendene hans fast på sidene med håndjern.
Der hadde jeg ham i min vold så lenge jeg ville.
Da han hørte lyden av mine skritt nærme seg ble han yr
av en blanding av frykt og opphisselse.
Jan sa ofte at denne forventning og trusselen
var langt mer potent enn den endelige straffen.
Han påsto at denne innestengningen i det trange rommet
kurerte stresset hans over å ta seg av hans syke mamma
og det maktesløse raseriet mot uforskammede og foraktelige gjester
på luksusrestauranten der han arbeidet.
Han fant en indre fred i å være hjelpeløs i min vold.
Og da straffen hans endelig kom etter flere timers stille forventning
gjennomgikk han en dyptgående forløsning.
Vanligvis syntes han at sånt var motbydelig,
men da jeg satte meg på ham og brukte ham som mitt toalett
ble hele hans vesen forvandlet til noe bortenfor ekstase.
Han betraktet disse ritual som nesten religiøse,
som om det som kom ut av kroppen min var en nattverd.
Øyeblikket etter hans selvframkalte orgasme
krevde alltid varsomhet,
da han forsto hvor mye det var å rydde opp.
Men disse ritualene endte alltid hjertelig
med kommentarer om hvordan min krysantemum på balkongen hadde det.
Jeg våget ikke gjøre koloskopien,
men Elle kompenserte det med sin skatologiske opptreden,
som sjokkerte publikum så mye
at ingen kom til garderoben for seksuelle aktiviteter.
Hvorvidt jeg ble undersøkt foran publikum spilte ikke lenger noen rolle.
Alle konturer begynte å viskes ut.
Teknikkassistent Wim rapporterte Elle for Jan Stevens,
for at hun lurte publikum med sjokolademousse i stedet for min avføring,
hvilket ytterligere forverret tilliten mellom dem.
Men framfor alt begynte gruppen å bli innbyrdes uvenner,
og jeg kunne bare dokumentere det jeg var ansatt for.
Jeg ville forsøke på koloskopien igjen, og Elle skulle lage en forestilling av det.
Jeg forstår ikke hvorfor jeg gikk med på planene hennes.
Var det overtalelsesevnen hennes?
Var det endelig en sjanse å delta i noe med kunstnerisk verdi?
Eller var det bare min håpløse manglende evne å si nei til folk?
ALLE MESENER ER FORBRYTERE
- Hva?! - Mangrove Snacks!
- Som en av installasjonene dine. - Typisk deg.
- Vi kan bruke den. - En terrapin? Vi gjør ikke noe med kjøtt?
Vi har alltid jobbet med frukt, grønt, nøtter og frø.
- Ikke glem egg, Billy. - Du lar meg aldri glemme det, hva?
Det var du som fortalte at du sliter med en eggfetisj.
Det er ingen fetisj!
Så hvite drømmer om at hotellpersonal legger opp egg er ingen fetisj?
For ikke å snakke om seksuelt å objektifisere underbetaltes uniformer.
- Hva var det? - Slutt, alle sammen!
Jan Stevens.
Mangrove Snacks har besøkt oss igjen.
Politiet kommer og tar fingeravtrykk. Ingen får røre noe.
Alt utstyr som var her må undersøkes.
Hvorfor pakket ikke ynglingen sammen alt? Det var jo hans oppgave.
Teknikkassistent Wim er ikke tjeneren din. Han gjør så godt han kan.
Men alt her må hentes for å ta fingeravtrykk, inkludert...
denne.
- Du arrangerte dette! - Ikke vær latterlig.
- Så beleilig for deg. - Vi klarer oss uten flangeren.
Dere er i ledtog. Dette er en konspirasjon!
Til politiet gir beskjed, må vi ta en pause.
Det gjør dere godt å hvile.
Tenk også på at vi fremdeles venter på at du skal bestemme bandnavnet.
'Elle og magesårene'.
Ser du? De underminerer meg hele tiden.
- Er det ditt endelige navn? - Ja.
- Jeg vet ikke. Kanskje? - Ok. Sov på det, da.
Men skynd deg, om jeg ikke skal finne på et navn til deg.
Når denne residensen er over...
har du fortsatt katalogen.
Ja.
Er det ikke bedre å sette pris på det som du ikke har så lenge til?
Hva?
Du har fått din moro og går tilbake til din tåpelige katalog!
- Jeg visste ikke at det var seriøst. - Det er det ikke.
Men det fins en mellomting mellom å være seriøs og å ignoreres totalt.
Jeg vil bare ha litt hengivenhet, eller er det for mye å be om?
Jeg lurer på hvorfor du... Du vet.
- Hvorfor jeg gjorde hva? - Hvorfor jaget du meg?
Hvorfor tror du? Fordi jeg likte deg.
- Var det for dette med flangeren? - Det er ingenting.
Får jeg bli i sengen din selv om vi beholder flangeren?
Ja visst, til og med to stykker.
- Får jeg være i sengen etter residensen? - Ja!
Hva er det?
Vi kan få det til å fungere om du vil.
Jeg vet ikke.
Jeg begynner bare å føle meg... tung, du vet.
- Vi kan blåse i flangeren... - Det handler ikke om flangeren.
- Eller kanskje den fikk meg til å tenke. - Tenke hva?
- Vi skal snart på turne... - Jeg klarer internasjonal kjærlighet!
Jeg liker deg, Jan,
men...
Er det over, da?
Vi kan knulle på en av orgiene.
Det var veldig konstruktivt av deg, Billy.
Jeg bør nok gå. De vil lure.
Vet du hva, Billy?
Under alle mine år her har jeg alltid holdt avstand.
Uansett hvor tiltrukket jeg var eller hvor ensomt det ble her i soverommet.
Jeg har alltid vært profesjonell.
Du var den første som vekket noe så sterkt i meg at jeg ikke kunne styre meg.
Jeg vil ikke utnytte stillingen min for å forføre noen. Unnskyld.
Jeg mener det.
Kan vi ikke forsøke å få det til å fungere?
Iblant betyr kjærligheten mer om man går sin vei.
- Ikke katalogen! - Ikke gå, Billy! Nei!
Billy, jeg trenger deg. Bli!
Ikke gå, Billy! Jeg trenger deg!
Vær så snill, Billy!
Det var ikke flangeren, jeg lover!
Det var ikke flangeren!
Jeg tok laksermiddelet igjen, og nå kunne jeg ikke unngå koloskopien.
Siden Dr. Glock opptrådte lot Lamina og Billy Elle være med dem
og spille den grafiske equalizeren.
Elle ble fascinert av min mages potensial, både lyd og scenemessig.
Men å blotte meg for publikum var en feil.
At noe så privat ble ofret for kunstens skyld.
Stones...
Stones! Hvordan føler du deg?
La meg være.
Noe nytt om flangeren?
Jeg vet ikke. Sånt tar tid.
Hun gjorde det med vilje.
Kom an! Tror du at hun står bak alt?
Hun gjorde det for å få et overtak.
Hun sendte ikke av sted kokeplaten, men hun sendte flangeren.
Hva foreslår du, da?
- Slutt! - Ok.
Jan Stevens!
Så, hun har politifester utover Billy-fester.
Jeg kunne ha fortalt at én ereksjon aldri holder for en som hun.
- Trist for at du ikke ble invitert? - Nei.
Du søler din nattesaft hvor enn du er,
men å gjøre det med en mesen er det skammeligste du har gjort.
Du er uforbederlig, Billy Rubin.
Du har risikert residensen vår med din dumme tiss.
- Du risikerte det med din dumme... - Dumme hva?
- Ser du? Du kan ikke engang kontre. - Vent til jeg skriver mine memoarer.
Truer du meg igjen? Skriv du dine memoarer.
- Det skal jeg. - Greit.
- Skriv om salamien du gjemmer i senga. - Slutt!
Tross alle våre krangler ble vi forent av vår søkende etter renselse.
Vi var kanskje uenige om hva renselse innebar,
men vi bar alle på noe som vi trengte å drives ut.
Får jeg spørre hva du bar på?
- Bare ting. - Kan du si mer?
Gjør kunnskap om demonene våre noen forskjell for hva du hører?
Det er bare at Elle var åpen med sine.
Ikke så åpen som du vil tro.
Jeg kjenner til frøken Lindenson og hva som virkelig skjedde.
Den eneste som lo da hun fikk anafylaktisk sjokk, var Elle selv.
Et komisk, oppsvulmet ansikt, akkurat som på film.
Men hun visste vel ikke at hun kom til å dø?
- Hun lo til det var for sent. - Men hun var en liten jente.
Hun er voksen nå og kan fremdeles ikke konfrontere seg selv.
Det er lettere å finne på en ny fortid for å få sympati
enn å konfrontere skyldfølelsene og risikere at folk blir sinte.
Elles far var på selskapet og ga henne en skikkelig ørefik for at hun lo.
Så tragedien påvirket henne, men ikke så som hun vil at du skal tro.
Dere er i forretningen.
Du har gått deg vill i gangene.
Fram og tilbake, fram og tilbake.
En tanke bekymrer deg.
Er det mangelen på gâteau de ménage som spiller sansene deres et puss?
Eller synet av Dan, kveldens påfyllingsansvarlige,
som kommer fra skiftet sitt for å finne en gåtefull Chartreuse Elixir Vegetal?
Eller er det noe annet?
En kake fra fortiden som spøker og følger dere til forretningen?
Jeg håper virkelig ikke det.
Dere er trette, men kan ikke gå før dere har handlet.
De andre kundene faller sammen rundt dere,
en etter en. Det kalles detaljhandelsyken.
En etter en vil dere alle bukke under for den.
Det var deres siste tur til forretningen, og kanskje min også.
Ni om morgenen hadde jeg en avtale hos Dr. Glock.
Diagnosen jeg fryktet opptok tankene mine.
Netter som denne var kanskje noe jeg burde nyte
om de var mine siste.
Så... Resultatene dine har kommet.
Og...
Hvordan skal jeg si dette?
Du har...
Vent, jeg tror jeg glemte noe hjemme.
Jeg vet at den var ved ytterdøren.
- Hva har jeg? - Jeg skulle si det!
- Si hva jeg har! - Cøliaki!
- Hva? - Cøliaki!
Det er ok. Tarmene dine er ødelagt, men du overlever.
- Hva er det? - En autoimmun... Slipp meg!
Fortsett å prate! Hva må jeg ta?
Du trenger ikke ta noe. Unngå gluten, så blir du bra.
- Fortell mer! - Det fins i hvete.
Unngå brød, pasta, øl, wienerbakst... og plumpudding.
- Hva sa du? - Plumpudding.
Det var en vanskelig kostomstilling.
Til og med i mat der det ikke skulle finnes gluten,
fantes det på grunn av krysskontaminering.
Så var det det sosiale aspektet ingen advarte meg om:
Sukk og himling med øynene
fra folk som trodde jeg bare var melodramatisk eller et trendoffer.
Jeg måtte også håndtere defensive reaksjoner fra kelnere
som opplevde det som krenkende da jeg spurte om krysskontaminering.
Men fordi jeg la om kosten min
gikk livet mitt tilbake til det normale,
og jeg var endelig på vei mot å føle meg frisk igjen.
For å feire diagnosen min
meddelte Jan Stevens at dagens klesdrakt skulle være mindre formell:
Jeans.
Faen ta denne!
For trøtt for å si navnet mitt?
- Hva vil du? - En fredsgave.
Så dine politivenner fant ingen fingeravtrykk?
Åpenbart ikke,
og jeg tenkte at du vil ha den tilbake til deres siste forestilling.
- Så du tillater at vi bruker flangeren? - Jeg legger den her.
Bestem selv om du vil bruke den.
Dette syns jeg om fredsgaven din.
Hva ler du av?
Tanken på å holde en middagstale er litt skremmende.
Noen elsker å fengsle publikum med sine enkleste tanker,
men de fleste av oss vil ikke så gjerne kommunisere med verden
og finner det vanskelig.
Jeg forstår at dette er obligatorisk, men kan ikke late som om det er lett.
Jeg misliker det. Unnskyld.
- Hvis det er ubekvemt kan vi hoppe over... - Hun stikker ved første anledning...
Nei! Jeg kan gjøre det.
Og jeg skal fortsette.
Jeg har lest ulike håndboker om å holde middagstaler,
og nå er jeg klar til å live opp rommet
med nyheten at når residensen er over
skal jeg forlate gruppen.
Hva?
- Tror du meg ikke? - Hva skal du gjøre?
- Da Hefaistos ble kastet fra Olympus... - Ikke du!
Jeg trenger ikke metatekstuelt, pseudo- hellenistisk, alfaintellektuellt skryt
utover alt annet. - Det fins mye jeg kan gjøre, kjære Elle,
så lenge jeg slipper å være nær deg. Faktum er at jeg skal bli soloartist.
Uten meg virker det ikke. Det vet du.
Ingen stemme, ingen ideer, ingen visjon. Teknikk uten visjoner? Nei.
Tror du det funker uten meg? Du visste ikke hva en flanger var til nylig.
Bli! Vi kan ordne det.
- Du får gjerne bli med meg. - Billy, nei.
Jeg blir ikke uten Lamina.
- Du står bak dette! - Nei...
- Så det er min feil? - Det sa jeg ikke.
Det trengs ikke. Du har iscenesatt alt dette med omsorgsfull presisjon.
Ha en tåpelig dag!
- Elle! - Nei, nei...
Elle, slutt!
- Elle! - Elle!
- Hold ut, Elle. - Unnskyld.
- Vi henter hjelp. - Hvor er Dr. Glock?
Han stakk. Hva ventet du deg?
Jeg har endelig et navn til bandet.
Fortell, Elle.
Elle og...
Hva? Hva sa hun?
Si det igjen, Elle!
For Elle handlet alt om forestillingen,
og sånn var det også her.
Dette, om noe, hadde hun arbeidet mot hele livet,
og jeg ble for involvert til å takke nei til en øse.
For min del var jeg endelig en del av noe.
Norske tekster: Per Olav Wiborg-Maurstad www.firstlightmedia.com