Det var ikke meningen, at det skulle ende sådan her.
Alle tidligere ophold på instituttet var forløbet smidigt,
men sprækkerne kunne ses fra starten for denne måneds kollektiv.
UGE ET MUNDEN ER LYSET DERAF
Større.
- Større, tak. - Hvorfor?
- Undskyld, men chefen bad om det. - Adlyder du alle hendes ordrer?
Det er snarere et forslag, men gør gerne noget andet, hvis De vil.
- Jan Stevens. - Og sådan her skal det fortsætte?
- Jeg vil styre, hvordan jeg fremstilles. - Det vil vi alle.
Men lad mig foreslå en høfligere tone over for vores 'dossierge'.
Han gør bare sit arbejde.
- Du milde, du har en kraftig ånde! - Undskyld.
Og et akut tilfælde af opstød,
hvilket kan forklare den påfaldende stank.
Har du kun halsbrand eller også andre problemer?
Jeg føler mig måske oppustet, og...
Måske luft?
Mener du oppustethed?
- Ja. - Det var jo trist!
Jeg kan udskrive noget, og så kan vi se, hvordan det ser ud om nogle uger.
Men jeg mener, man bør lære af Hippokrates i dette tilfælde.
Hvad siger du? Du kender vel Hippokrates?
- Jeg kender navnet, men... - Forfatter... har ikke læst Hippokrates?
- Jeg er kun en romansmører. - Læser de ikke?
Det kan ske, at jeg har læst noget, men jeg husker det ikke,
med angsten og disse problemer.
'Lad maden være din medicin.'
Det er bemærkelsesværdigt, at en så enkel, men dyb grundsætning
kan blive husket i århundreder. Men ud over en forstandig kost,
vil det måske være godt ikke at spise for tæt på sengetid.
Og hvis du hæver puden, kan det forhindre, at syren stødes op
og at din chef hvisker ufordelagtige ting om dig.
Tak.
- Og jeg sender vel regningen til hende? - Ja.
En romansmørers liv.
Jeg kender flere forfattere, som finder den slags arbejde under deres værdighed.
- Så må du kende velhavende forfattere. - Deres job må være det værste.
Hver måned at skulle behage en ny gruppe forfængelige fup-provokatører.
Men man kan hævde, at det ikke er værre
end at ernære sig ved at stirre ned i ildelugtende kropsåbninger.
- Undskyld. - Hvem har residens i denne måned?
Jeg har altid frygtet publikums tavshed.
Alt, jeg kunne gøre for at bryde tavsheden, blev vigtigere end noget andet.
At høre en latter, et gisp, et skrig
eller endda en protest var bekræftelse.
Efter smage deres chok er at blive kontrolleret af den.
Med det følger behovet for at gå stadig længere ind i glemslen.
Madlavning og optræden er farligt.
Her er der sket utallige ulykker med andre kollektiver.
- Det her var ingen ulykke. - Hvorfor?
Fordi bifaldende ville blive ekstatiske. Smerten var ubetydelig.
- Forstår du ikke det? - Jeg optræder ikke.
Men du skriver. Du søger også bekræftelse.
Jeg er tilfreds, hvis jeg hører et blad blive vendt.
Måske hvis det var dit eget arbejde? Hvorfor ikke forsøge?
Nogle mener, at selv en manual bliver præget af forfatteren.
Så der er noget af dig i det, du skriver om mig?
- Hvor meget af dig er der i det her? - I forestillingen? Alt.
- Og Billy og Lamina? - De virkeliggør det, der er i mig.
- Ser de det sådan? - Ikke helt.
Af og til forsøger de at sætte deres præg, især Lamina.
- Men I er et kollektiv. - Alle kollektiver skal bruge en leder.
Og hvis jeg erstatter dem, ville intet forandre sig.
Vil du erstatte dem?
Vi får se.
Jeg elsker dem, men nu og da betyder kærligheden mere, hvis man går.
Ville det ikke være lettere at find et kompromis?
Nej.
Det siger alle, når de kommer herind.
- Troede ikke du på kreativ frihed? - I et vist omfang.
Men at give folk for meget frihed er ofte kontraproduktivt.
- Held og lykke, chef. - Jeg vil ikke køre hende over.
Og jeg giver ikke anmærkninger for sagens skyld.
Men hvis jeg mener, at noget går den forkerte vej, må jeg sige det.
Jeg har givet frie tøjler til andre madlydskunstnere.
- Har hun bestemt sig for et navn? - 'Elle og fedtsyrerne'.
Men hun vil sove på det.
Hun skal bestemme sig, inden vi går i trykken.
Hun kan ikke bare ombestemme sig.
- Jan Stevens. - Vi vil ikke ignoreres.
Chikanerer de dig stadig?
Min afstand fra gruppen havde mere med mavebesvær at gøre
end med min belevenhed som journalist.
Jeg stod så langt væk, jeg kunne, helt enkelt på grund af behovet for
at lukke luft ud uden konsekvenser.
Den tekniske assistent Wim hjalp ikke med sin foragt
for mig og alle andre, som satte sin fod på instituttet.
For hver uddrivelse af afføring måtte jeg skylle ud samtidigt
i håb om at gruppen ikke hørte noget
i gæstehuset over for instituttet, hvor vi alle boede.
Flatulensen var uophørlig, men kun sjældent lugtede den dårligt.
Den konstante anstrengelse at holde den inde eller forklæde mine prutter
begyndte at virke som en forestilling i sig selv.
Tanketurene på jorden på Instituttet for madlydskunst
varede i en lille time.
Det var en vigtig del af deres proces, som jeg skulle dokumentere.
Der blev aldrig sagt et ord,
og tavsheden fremmanede tvivl og frygt
som ikke kunne udtales, når jeg interviewede dem.
Dr. Glocks medicin gav ingen lindring,
og det ekstreme ubehag ved at holde luften inde blev et socialt mareridt.
Jeg længtes efter ensomhed,
og hvis jeg ikke kunne få ensomhed, længtes jeg efter støj.
Støjen fra alle kulinariske kollektiver i residens.
Støj, som kunne tømme, rense og få mig til at glemme,
og som kunne skjule lyden af mine prutter.
Men den største prøve for min urolige mave
skulle komme under velkomstmødet med instituttets bestyrelsesmedlemmer,
efterfulgt af den første af de såkaldte middagstaler.
- Jan Stevens. - Ingen siger nej til os og overlever.
'Sørg for at bordet er smagfuldt dækket, og at tilbehøret er...'
- Hvad er der? - De venter på dig.
- Sig, at jeg ikke er klar. - Det er bare en tale, intet stort.
Jaså? Det vil jeg minde dig om, når det er din tur.
Ja, fint...
Og Billy...
Klap med entusiasme denne gang. Okay?
'Stil altid en øl i køleskabet.'
Du siger ikke meget af en journalist at være.
Jeg er egentlig ikke journalist. Jeg er ansat til at dokumentere her.
- Hvad skal jeg så kalde dig? - Jan Stevens siger 'dossierge'.
- Og hvad ville du selv sige? - Det ved jeg ikke.
- Jeg skriver. - Skriver hvad?
Tanker, følelser, spørgsmål...
- Historier, mener du? - Jeg ved ikke, om man kan sige sådan.
Hvor kan jeg læse disse tanker, følelser og spørgsmål?
Så må du bryde ind hos mig.
- Hvorfor ikke udgive dem? - Jeg har forsøgt, men det er ikke let.
Og jeg skal tjene penge...
Mine damer og herrer, må jeg bede om jeres opmærksomhed?
Det er en stor glæde at præsentere residensens første middagstale.
Selv om vi især opmuntrer til den kulinariske frelses kunst,
i form af en offentlig forestilling,
så tilbyder middagstalen et mere afslappet og selskabeligt miljø
for at fortsætte vores undersøgelse af en række interkulinære discipliner
og eksperimentere med anekdoter eller enkle idéer
som måske ikke fungerer på et mindre intimt lærred. Elle di Elles tale...
'Tale' er måske ikke nok til at beskrive det, jeg vil gøre.
Jeg vil læse en fundet tekst
fra en gammel husholdningsbog, som har tilhørt min mor.
'Edna Mays soupéskole.'
'Livlige opskrifter og morsomme tips til at bevare din mands kærlighed.'
Som barn ville jeg blive den perfekte hustru, og bogen var min bibel,
indtil jeg kom i tvivl om den. Engang så jeg min mor knibe en tåre i køkkenet.
Hun lod, som om det skyldtes løgene, men jeg så, at hun var træt, modsat far,
som foregav at arbejde ovenpå, men faktisk onanerede til tennisdamernes årbog.
Edna May var det, som alle kvinder vidste, deres mænd ville have dem til at være.
Men det var usikkert, om kvinden på forsiden var den mytiske Edna May,
eller om hun overhovedet eksisterede,
idet bogens perspektiv i høj grad tilgodeså mændenes behag.
Jeg spurgte mig selv, hvem der havde skrevet den.
Og sæt nu denne Edna May oprigtigt holdt af at lave mad?
- Ser det ud som et ægte smil? - Jeg tror, du lægger for meget i det.
Måske er det en diskret måde at undergrave bogens patriarkale bud.
- Et skævt smil. - Det er et ægte, inderligt smil!
I projicerer bare jeres forbitrede ideologi på den stakkels kvindes ansigt.
Ligesom tusinder af mænd har projiceret deres lade og selviske ideologi
på den stakkels kvindes ansigt og forsøgt at gøre deres koner til Edna May.
Generationer af os er blevet overbevist af disse mænd, dr. Glock, om,
at vores eneste rolle var i køkkenet.
- Min mor lavede aldrig mad. - Det kan man se!
Med den kommentar antyder du, at det kun er en opgave for kvinder.
Har du aldrig læst om minoerne?
Skal jeg tie, bare fordi de forsøgte med et matriarkat for tusinder af år siden?
- Begge mine forældre lavede mad... - Det her er en middagstale, ikke en debat.
Tillad mig at læse Edna Mays 'Ti bud i køkkenet' på side ni,
så kan I selv afgøre, om det er skrevet af en kvinde eller en mand.
Og hvis det var en kvinde, var det så noget, hun virkelig troede på?
Hvorfor smiler du?
Mig? Jeg smiler påskønnende. Lad ikke mig stoppe dig.
Vær rar at sende myntesaucen videre.
'Et:
Have en notesbog i din håndtaske til indkøbslister, opgaver,
og venlige påmindelser fra din mand.
To: Lær din lokale købmand at kende, så du får den bedste mad.
Tre: Hav en kropsnær kjole på, når din mand kommer træt hjem fra arbejde.
Fire: Sørg for at bordet er dækket smagfuldt
og at tilbehøret er inden for din mands rækkevidde.
Fem: Stil altid en øl i køleskabet,
til når din mand bliver tørstig efter at have kørt hjem fra arbejdet.
Seks: Få frisk luft ved at gå en tur
eller besøg din nabo og giv dig hen til lokal sladder.
Syv: En god holdning får dig til at se mere attraktiv ud, når du serverer mad
og mindsker risikoen for rygsmerter.
Otte: Når du laver mad, kan du drømme om det, du ønsker i livet,
også selv om det måske ikke er muligt.
Ni: Læg mærke til morsomme og søde hændelser i løbet af dagen
og fortæl din mand om dem under aftensmaden.
Han vil påskønne det.
Ti: Hvis du finder, at du trods disse bud ikke kan tilfredsstille din mand,
spørg da din læge til råds og tage de tabletter, han giver dig.'
Tak, fordi I lyttede til min vidunderlige middagstale.
Undskyld.
Jeg kunne ikke holde det ud derinde.
Hvorfor ikke?
Hvis du boede sammen med hende, ville du vide det.
Der har vi ham. Du gik glip af anmeldelsen.
Alle mulige meta- og kontrapatriarkale pointer blev gjort i dit fravær.
Jans tidligere dossierge ville aldrig have været så respektløs.
Undskyld, jeg trængte bare til lidt frisk luft.
- Virker tabletterne ikke? - Nu må vi se.
Jaså, du er stadig oppustet.
Oppustet? Hvem er oppustet?
Ingen er oppustet. Det er bare lidt mavebesvær.
- Du har ikke rørt din mad. - Det der ved du alt om.
- Faster vi? - Du har næsten ikke spist i tre dage.
'Det siges, at i tre dage har hendes læber fastet,
og holdt hendes krop ren fra Demeters sæd.'
- Vil du give mig brødet? - Lød det ikke bekendt?
- Undskyld? - Faidras faste.
Hippolytos. Euripídes.
- Har du ikke læst Euripídes? - Euripídes!
Hvad sagde han?
- Hvad skete der? - Mangrove Snacks.
- Hvem er Mangrove Snacks? - De ansøgte om residens.
- Men de fik det ikke. - Og det her er deres svar?
Det sker ofte. For hvert kulinarisk kollektiv jeg tilbyder residens
chikanerer et dusin andre mig for mit afslag. Jeg har en hel mappe med trusler.
- Det gør mig ondt. - Jeg er desværre vant til det.
- Hvorfor gav du dem afslag? - De behandler terrapiner dårligt.
- Valgte du mig, fordi jeg er vegetar? - Jeg vil ikke tale om min udvælgelse.
Jeg siger bare, at den medfører en stor mængde eftertanke og ansvar.
Jeg ignorerer din nemme kommentar, da vi arbejder med både kød- og plantespisere.
Jeg ville overveje Mangrove Snacks, hvis de havde talent,
men jeg kan afsløre, at de knap nok behersker transgression.
Jeg ville tage Mangrove Snacks i deres indskrumpede testikler...
Skal vi fokusere på vores tur til forretningen i morgen?
De er nogle lømler. Jeg ville lave en gryderet af deres...
Jeg sagde...!
I er i forretningen. I ser jer omkring.
Varer overalt omkring jer.
Måske skal I bruge tomater til suppen.
Klem dem for at se, om de er modne.
I går med kundevognen og ser jer omkring, og der er mrs Chieveley.
I synes ikke om hende, men et hurtigt nik er nok,
og så kan I gå videre til mejerivarerne.
I kan bede ostemanden skære nogle hundrede gram taleggio og pakke den ind.
Han slikker fingrene, inden han tager papiret, og det synes I ikke om,
men af høflighed siger I ikke noget.
Læg osten i vognen og gå hen til krydderiskabet.
Lidt herbes de Provence at drysse på suppen, men vent...
Der er ingenting her.
Se forbavset ud. Se berøvet ud.
Lidt mere berøvet. Sådan.
Men det er tid til at gå videre.
Der er en stand med smagsprøver.
Avocadocreme på sprødt rugbrød med flager af piment d'Espelette.
I kan smage.
Mm, det smager dejligt!
I tager en smagsprøve til og håber, at sælgeren ikke siger noget,
men I får skyldfølelsen galt i halsen.
Åh nej, tid til Heimlichmanøvren.
Sådan. Hårdere.
Hårdere!
Tillykke. Betal nu for jeres varer.
I hvilken alder ville du være medlem af et kulinarisk kollektiv?
Hele livet.
Det virkede uopnåeligt for en underdog som mig, men jeg var nødt til det.
Jeg kan huske, da jeg så madlydskunstnere i tv sammen med mine forældre.
Jeg var fascineret af lydens intensitet og mening.
Men det virkede fjollet at drømme om noget, alle ville gøre.
Tidligt blev vi indoktrineret til, at visse kald i livet var uopnåelige,
især hvis man som jeg gik på en nedslidt skole.
- Og hvad gav dig overbevisningen? - Kun en ting.
Mindet om da frøken Lindenson døde ved min fødselsdagsfest.
Hun var min børnehavelærer og havde nøddeallergi.
Køkkenpersonalet tænkte sig ikke om, da de bagte kagen.
En stor chokoladekage.
Hun fik en anafylaktisk chok, da hun spiste af sit stykke.
Hendes ansigt svulmede op, og de andre børn begyndte at grine,
fordi det så komisk ud.
Jeg råbte på hjælp, og hun begyndte at gispe efter vejret.
Den anden lærer ringede efter en ambulance, men intet kunne redde hende.
Hvordan noget, der smagte så godt for mig, kunne være så livsfarligt for hende,
forandrede mit syn på mad fuldstændigt.
- Det gør mig ondt. - Alt det her er til hendes ære.
Ja.
Jeg har aldrig været så flov i hele mit liv.
- De vil betragte os som amatører. - Vær ikke så hård mod dig selv.
- Det er jeres første forestilling. - Han klarede det ved prøven.
- Er det min skyld? - Det var ikke min indsats.
Du foregiver at være en død gris. Det kan selv små børn gøre
Prøv du at stå nøgen på scenen foran folk. Tror du, at det er let?
- Tillykke, alle sammen. - Jan Stevens...
Undskyld. Vi tænker på, hvad der gik galt.
Sig ikke undskyld. Det var utrolig engagerende.
En lovende første koncert. Vidunderlig, faktisk.
Det ville være bedre, hvis han kunne trykke på knapper.
I er på residens. Husk det.
Hele pointen med en residens er at give plads til at prøve sig frem.
Det er den sidste koncert, der tæller. Alt før den er kun øvelse.
- Publikum forstår det. - Syntes de om den?
De elskede den! Ikke sandt, Stones?
Jo, de morede sig.
Nu venter de med deres hyldest.
- Er det sandt? - Ja. De er udenfor.
Hvad skal jeg gøre?
Send dem ind.
Det, jeg syntes mindst om ved et kulinarisk kollektivs residens
var publikumshyldesterne.
At overvære denne overdådige intimitet var ikke let at skrive om,
især efter en slagtehusoptræden.
Men den store passion fik mig i det mindste til at glemme mit ubehag
og frygten for, at min mave skulle gøre mig flov,
vende sig mod mig og gøre det af med mig.
Hvorfra kommer denne endeløse gas som puster min mave op som en ballon?
Hvorfor fortsætter det?
Når jeg ser uhæmmet glæde, vender mine tanker tilbage til dette:
Hvordan kan en mave være så fri og en anden ikke?
Nætterne var plagsomme, idet gasserne overtog mine tarm og min bevidsthed.
Planlægning og bekymring før hver prut,
en balancegang mellem spænding, gætteri og frygt
med mine baller hårdt presset mod madrassen
i håb om, at lyden blev dæmpet så meget, at de andre ikke blev vækket.
Men Herren er min del, det siger min sjæl mig. Derfor håber jeg på ham.
UGE TO MAVEN OG DENS TILSTAND
Da jeg stod med blenderen, kom jeg på navnet 'Elle og de kunstige tilsætninger'.
- Det bliver værre for hvert forslag. - Hvorfor ikke 'Elle, Lamina og Billy'?
Må kun dit navn være med?
Jeg fandt gruppen, og desuden tager jeg...
Nej.
- Det var din skyld. - Hvordan kan det være det...?
- En katastrofe. - Det tørrer til i morgen.
- Det er olie! Det bliver en dødsfælde. - Ingen bruger trappen i nat.
Vi vil ikke finde knuste hoveder og brækkede halse i morgen.
- Kan assistent Wim tage sig af det? - Det er sent. Vi skal ikke forstyrre ham.
- Vås, det er hans job. Yngling! - Nej!
- Du ordner det. - Vi kan vel hjælpes ad?
- Vi finder noget at tørre det op med. - Jeg henter en moppe.
- Er alt i orden? - Jeg har det ikke godt.
Det tager hele natten.
Hvis vi finder flere mobber, tager det ikke så lang tid.
Der er olie på trappen.
En moppe er ikke nok. Det kræver varmt vand og sæbe.
- En moppe spreder bare... - Okay, nu vil jeg ikke høre mere.
- Hvad er der? - Jeg er svimmel.
Lyt ikke til hende, Stones. Hun gør alt for at slippe for at arbejde.
- Se hende. Hun er... - Stones!
Der sker ikke noget. En af os går med dig.
- Hvad med Billy og mig? - Hvis jeg giver slip, falder hun.
Velkommen til vores verden.
Over for alle kollektiver, som kommer hertil
er min pligt først og fremmest at støtte og nære deres vision.
De praktiske sider ved at virkeliggøre en vision overfor publikum kan blive et chok.
Kløften mellem hovedet og scenens virkelighed kan være afskrækkende
og kræver ofte ledsagende...
Vi er vores egne største kritikere, og vi fører disse samtaler selv.
Det forstår jeg, men da jeg støtter jer, vil jeg gerne deltage i samtalerne.
- Hvordan? - Ved at vejlede jer.
Du er selvstændig og har en stærk vilje, så jeg kan tilpasse mine noter.
- Vi har ikke brug for noter. - Det forstår jeg.
Men instituttet finansierer det her, og jeg forventer noget til gengæld.
I får alt, hvad vi laver.
- Jeg beder bare om en dialog. - Så dan dit eget kulinariske kollektiv.
Gør det selv og se, hvordan det føles, når nogen fortæller dig, hvad du skal gøre.
Du skulle ikke tage imod min støtte, hvis du ikke synes om betingelserne.
Det er stadig din vision. Jeg beder kun om nogle forandringer.
Så er det dit billede af min vision.
Du har jo ikke hørt noterne endnu. De er måske ikke så uspiselige.
Det er ikke spørgsmålet. Det er princippet!
Så selv om du er enig i en note, anvender du den ikke.
Netop.
Jeg giver ikke mange noter sammenlignet med mine forgængere.
Jeg respekterer kunstneren, men hvis jeg har stærke indvendinger
forventer jeg i det mindste en dialog.
- Men du sagde, det var vidunderligt. - Ja, men vi kan stadig diskutere det.
- Jeg fandt fejlen i ringmodulatoren. - Det var ikke ringmodulatoren.
Jeg taler om den første halvdel, da alt fungerede.
Jeg vil tale om jeres brug af en flanger.
Hvad er det?
Et elektronisk apparat, som blander to signaler og forårsager faseforskydning.
- Syntes du ikke om det? - Den bør dæmpes, bare en anelse.
Hvorfor?
Når man forandrer lyden så meget, mister man al forbindelse til aktiviteten.
Men det er pointen med det, vi gør! Hvorfor blive i en kulinarisk kontekst?
Hvorfor fjerne sig helt fra den? Så er det lyd uden maden.
Vil du have maden uden lyden?
De bedste kollektiver her har udstrakt deres kulinariske lyde mest muligt,
men der var altid en forbindelse til kildematerialet.
En rest af, hvad lyden engang var.
Det kan vi stryge. Det varer jo kun nogle sekunder.
- Nej. - Mikse det svagere?
Nej. Giver I op så let?
- Man bemærker det knap nok. - Det er ikke pointen.
- Før vidste du ikke, hvad en flanger var. - Jeg syntes, hun sagde 'flag'.
- Jeg vil bare beskytte din vision. - Kan vi tage det en anden gang?
Du spolerer mit grafiske partitur med det vås om flangeren.
I så fald skal du stoppe op og tale med os.
- Kom nu, Elle. - Jeg bestemmer!
Hvor meget har du at sige i bandet?
Jeg ved det ikke. Elle bestemmer, men hun kan ikke lave noget teknisk,
så det klarer vi.
Hun siger, hvad hun synes om og ikke, men hun udtrykker sig ikke altid så godt,
hvilket fører til, at det lyder, som det gør, på grund af misforståelser.
Jeg vil sige, at misforståelser sikkert er nøglen til vores sound.
- Hvorfor ville du være madlydskunstner? - Det ved jeg ikke.
- Havnede du bare i det? - Jeg vidste bare, hvad jeg ikke ville.
Mine forældre sendte mig på en dyr skole for at forbedre min bordmanerer,
og det var ikke en verden, jeg forstod. Jeg vil have noget andet.
- Som hvad? - Det ved jeg ikke. Som...
Jeg holdt af at lave ting.
Jeg holder af at lodde, og at lave lyde.
Der var intet formål med det, før Elle dukkede op.
- Og hvad var formålet? - Hun havde ambitioner og idéer.
Hun kunne kanalisere noget, der manglede retning i mig.
Hun fik ting til at ske og troede nok på sig selv til at satse fuldt ud.
Og hun var sjov at være sammen med.
- På hvilken måde? - Hun nev mig i brystvorterne.
Og hvad skete der, når hun gjorde det?
Det ved jeg ikke. Det var dejligt.
Hun sagde noget ophidsende, og jeg tog lidt på mig selv.
Vi havde en leg, som hed 'fingerlegen', hvor hun også tog på sig selv
og jeg lugtede til hendes fingre.
Men aldrig mere end det, for ikke at påvirke hendes kunstneriske integritet.
Hvad med din kunstneriske integritet?
Det ved jeg ikke... Vi fik lavet en masse i den periode.
Jeg tænkte ikke på vores adfærd før bagefter.
- Så det holdt ikke med Elle? - Vi kedede os vel.
Vi var sammen, når vi kedede os,
men det blev kedeligt at være sammen, når vi kedede os.
- Var der kun jer to i bandet? - Nej, en anden fyr stod for elektronikken.
Men de blev uvenner på grund af dietære meningsforskelligheder.
- Kød? - Ja.
Hvis man bliver taget i at spise kød, er man færdig.
Træk vejret dybt.
Og hold vejret.
Godt. En gang til.
Og hold vejret.
Jeg kan ikke se enden af din bugspytkirtel for alle gaskuglerne.
- Tænk at oppustethed kan være så kært. - Og hvad skal der ske nu?
Smid tabletterne ud og kom til flere undersøgelser.
Vær ikke urolig. Vi skal bare stoppe nogle slanger ned i dig,
eller op i dig, hvis vi skal til bunds i det her.
Hvis betændelsen fortsætter sådan her, har du ingen tarme tilbage at prutte med.
- Skal jeg dø? - Selvfølgelig skal du dø.
- Sig noget levende, der ikke skal dø. - I utide, mener jeg.
Jeg bliver vel rask?
I er i forretningen.
Billy og Lamina, I er et lykkeligt par, som løber ind til weekenden.
I har købt dejlige ingredienser til jeres borger-frittata.
Men for at spare tid, Billy,
burde du snart gå til kassen for at tage plads i køen.
Så kan Lamina handle videre ved at foregive at have glemt noget
og komme med varer til vognen. Det er en god idé.
I ser Elle nærme sig,
og selv om hun kun har et glas safran til sin amuse-bouche,
sørger I for at komme før hende i køen med jeres halvfulde vogn.
Lamina, du kan handle videre, når bare du altid ser ud, som om du har glemt noget.
Elle, du himler med øjnene
men overvejer at tro hende, når hun kommer tilbage med gruyèreost.
Lamina, lad, som om du er irriteret på dig selv,
når du kommer i tanke om en sidste ting, du skal købe. Find den.
Elle, stir på hende når hun kommer med quatre épices-krydderiblandingen.
Hun går igen for at hente en pakke cocktailpinde og en tarte tatin.
Elle, du har nået kogepunktet, men du er stadig samlet.
Billy og Lamina, I har betalt og lagt jeres ting i poser.
I kan gå ud af forretningen. I lader kundevognen blive stående.
Elle, kundevognen, som står i vejen, er den sidste dråbe.
Skub den hen mod dem og slip din vrede løs.
Det her var altså på min skoleudflugt.
Jeg var lige fyldt 14,
og min syn på ting begyndte at forandre sig.
Jeg gik på en drengeskole, og derhjemme var kun min bror og far.
Mor var altid bortrejst for at instruere.
Så alt det med kvinder var et mysterium, indtil jeg kom på denne tur.
Og på hotellet var der en æggestation i morgenmadssalen.
Hvis man ville have omelet, stillede man sig i kø,
og man bad en kvinde om at lave den. Og hun var...
Hun var blond og havde kurver.
Og hun bar en uniform, som fremhævede hendes kurver.
Hun var sikkert på min mors alder og ville ikke være interesseret i mig,
men jeg tænkte, at hvis jeg bestilte en omelet, så kunne vi indlede en samtale.
Jeg fik aldrig at vide, hvad hun hed.
Jeg kaldte hende bare 'æggedamen'.
Jeg drømte om, at hun sad på huk over mit ansigt
og lagde et æg i min mund.
Jeg forelskede mig. Alle siger, at jeg bad om en omelet, men det var kærlighed.
Jeg har aldrig haft lige så stærke følelser for nogen siden da.
Vil du række mig myntesaucen?
Ja, og efter det... Det var på den tredje dag.
Jeg indså, at hvis man bad hende lægge løg på omeletten,
så skulle hun bøje sig fremad for at tage dem i beholderen.
Tom Pithers så mig kigge ned i hendes bluse
og sagde det til mr Rollinson.
Ved bordet talte man allerede om, hvorfor jeg altid stod ved æggestationen,
og de nye beviser fældede mig.
Mr Rollinson blev vred og slog mig ved bordet foran de andre.
Han tog mit hoved og bankede det hårdt ned i bordet fem, seks gange.
Jeg kan huske, at jeg så Matt Hornsley og Glen Rogers fnise ad det hele.
Og det sidste slag væltede et glas mælk, som stod på bordet.
Det gav et smæld i dette øre, og jeg mistede balancen.
Siden da har jeg hørt ting anderledes med det øre.
Elle lærte mig se det som en fordel.
Pyt nu med ørerne. Vi vil gerne vide, om du stadig spiser omelet.
- Nej. - Det er en skam, unge mand.
På grund af et psykoseksuelt traume går du glip af en kilde til D-vitamin.
- Jeg får den fra solen. - Solen? Og om vinteren?
Hvis du ikke er et orakel fra Apollons tempel i de koldeste måneder,
har du brug for D-vitamin, hvis dine knogler ikke skal blive ranglede.
- Du kender vel til oraklerne? - Du er et tåbeorakel.
Rolig nu.
Et dumhedens orakel?
- Du sagde ikke, at det blev dit emne. - Og hvad så?
Det ville være rart at vide, så vi kan have ensartethed i vores vision.
- Hvad mener du med ensartethed? - Hvad jeg mener med ensartethed?
Jeg mener ikke at undergrave min tale om mænds undertrykkelse i hjemmet.
- Du ødelagde polemikken, ironien... - Min tale var personlig.
Må man objektivisere kvinder, som laver mad til mænd, når bare det er personligt?
- Kan vi sove? - Og mænds undertrykkelse i hjemmet?
Selvfølgelig tror jeg på mænds undertrykkelse i hjemmet,
men man skal også tale om Elles kreative undertrykkelse.
-'Men hvad så med...?' -Det var ikke sådan.
- Du skiftede emne. - Okay, tilbage til emnet.
Jeg har et andet husholdningstip, du kunne have haft med i din tale:
Være oppe hele natten og tørre ekstra jomfruolie op på trappen
når den, der spildte, kan gå sin vej uden at sige tak.
- Tak, Lamina. - Og Billy.
- Tak, Billy. - Og glem ikke at takke Stones.
- Hvad laver han derinde? - Han bor næsten på toilettet.
Han afviser hele tiden, at der er noget galt.
Der er noget galt. Jeg hører ham prutte om natten.
Når han tror, vi sover, lukker han dem ud en efter en.
- Og du prutter aldrig? - Ikke så meget.
Stop nu. Jeg forsøger at sove.
- Hvor ofte prutter du? - Aldrig. Jeg prutter ikke.
- Selvfølgelig gør du det. - Har du nogensinde hørt det?
Nej, men det er biologisk set umuligt ikke at fise.
Der er mange biologisk set umulige ting ved Elle.
- Et menneske fiser i gennemsnit 14,5... - Han kommer!
Har du det godt?
Jeg har læst om kryddernellike.
Det driver luft ud af tarmen, blidt og lydløst.
- Jeg har talt med dr. Glock. - Og hvad siger han?
Han vil foretage undersøgelser.
Hvorfor gik jeg med til en offentlig gastroskopi?
Hvorfor kunne jeg ikke være mere bestemt?
Dr. Glock tog en prøve fra min tyndtarm til en biopsi.
Naturligvis frygtede jeg det værste,
og i hedonismen foran mine øjne så jeg kun fortvivlelse.
Hvordan mødte du hende?
Hun bollede med min far.
Min mor kom hjem fra en indspilning i junglen
og så hende nive i hans brystvorter.
Hun påstod, at hun kløede et myggestik, men mor gennemskuede det.
Hun vidste en del om myg efter at have filmet i junglen.
Så mor flyttede ud, og Elle flyttede ind.
Jeg var ligeglad, for jeg så alligevel aldrig mor og hadede hende for det.
På en måde var jeg glad
for jeg havde endelig fået en mor, som var lidt mere hjemme.
- Hun blev altså din mor? - På en måde.
Hun lod far lave mad, ligesom mor gjorde.
Men at vi fjollede omkring gjorde det måske mindre moragtigt.
Jeg tror, Elle havde brug for en faderfigur efter mange år på kostskole.
Hun sagde, at hun gik på en nedslidt skole.
Måske mente hun omklædningsrummene. Hu sagde, at de skulle sættes i stand.
- Og Lamina? - Hun gik vist på en almindelig skole.
- Nej, hvordan mødtes I? - Nå, sådan...
Hun arbejdede på en restaurant, og Elle havnede i et skænderi der.
Det endte med, at de fandt sammen.
Lamina er meget hemmelig med sin mad, og det fascinerede Elle.
Så blev hun for hemmelig, og Elle kedede sig,
men da var alt muligt allerede sket mellem dem, og de hadede hinanden.
Der sker noget nyt mellem os. Vi hader hinanden alligevel,
selv om vi har brug for hinanden.
Natten var et helvede:
Krampe, oppustethed og metan, når det er værst.
Gruppens tavshed på tanketurene gik snart fra selskabelig til fjendtlig,
hvilket gjorde den endnu sværere at udstå.
Der var en atmosfære, hvor man ikke kunne gemme sig,
og tavsheden kvalte alle tanker og drømme.
Må jeg gøre dig selskab?
Hvordan trives du her?
Har Elle bestemt sig for et navn?
Og flangeren?
Du ser ikke glad ud.
- Det er svært at spise og tale. - Hvorfor? De fleste klarer det.
- Jeg har måske en lille mund. - Har du? Lad mig se.
- Ikke nu. - Vis mig den.
Jeg synes ikke, den ser lille ud.
Lad os sammenligne størrelsen.
Der ser du. Næsten den samme.
De matcher endda perfekt.
Har du ikke læst den tilstrækkelig mange gange?
Må jeg låne den? Du ser fortabt ud uden den.
Det er bare noget at holde i.
Og hvis jeg giver dig noget andet at holde i?
- Elle venter vist på mig udenfor. - Gør hun?
- Gør du alt, hvad Elle siger? - Hun er chef.
Og hvordan føles det?
- Jeg laver bare mine lyde. - Jeg har læst om dig og dine lyde.
- Har du? - Du gav jo et interview.
- Ja. - Jeg læste det med stor interesse.
Af og til tænkte jeg: 'Det her kan ikke passe'.
Ved du hvad?
Jeg har altid villet være æggedame.
Du kan stå i kø til en omelet, og jeg serverer først for dig.
Tak.
- Jan Stevens...! - Det er i orden.
Jeg vil have dig, Billy. Lige siden vi mødtes, har jeg tænkt på dig.
Jeg bør være professionel, men jeg kan ikke slippe tanken, og du føler det samme.
Jan Stevens. Hvorfor gør I det her?!
Af og til tænker jeg på, om du opretholder en arketype af epikuræisk toxicitet
med al dette kulinariske hysteri.
Jeg vil ikke give publikum indtryk af, at vi anbefaler
en slags dysfunktionel ernæringsideologi.
Hvad ønsker du? De glade kokke?
Jeg ville sætte pris på, hvis I gjorde brug af mine idéer.
De kan være gyldige, selv om jeg ikke deltager i skabelsen af hellig kunst.
I behøver ikke være enige i alt, men at affærdige alle mine idéer
når jeg har valgt at støtte jer frem for mange andre
lugter mere som opblæsthed end det, som I opfatter som integritet.
- Okay, vi lytter. - Det var alt, jeg ville sige.
Der er kritiske kræfter, som jeg ikke kan styre,
og jeg bør gøre jer klar om dem,
selv om I ikke støtter dem. Og flangeren...
- Flangeren bliver. - Bare dæmp den en smule.
Bevar den epikuræiske toxicitet, men føj mig med flangeren.
Stones?
- Stones? - Hvad er der?
Har du det godt?
Nej.
Gå i seng igen. Der er intet, du kan gøre.
- Har du hørt mere om testen? - Nej.
Måske i morgen. Han har planlagt en ny test.
Det er jeg ked af.
Er det okay at sige, at jeg er bange?
- Det er okay. - Det ved jeg.
Stones, det hele skal nok gå.
Det ved jeg.
Hørte du mig?
ANALOG 'BUCKET BRIGADE'-DELAY
Den der flanger...
- Hvad med den? - Har du talt med hende om den?
Hun vil ikke ændre noget. Når hun har bestemt sig, er der intet at gøre.
Hvis jeg siger noget, skriger hun bare og beskylder mig for noget.
Du burde måske give hende en lussing.
Sig ikke, at jeg har sagt det, men en hurtig lussing virker altid.
Det vækker hende måske af hendes indgroede arrogance.
Kan du ikke sætte den på mute?
Hun vil nok ikke bemærke noget med alle de andre lyde.
Du ved ikke, hvor vred hun bliver. Hun ser det, fordi hun ved, hvad en flanger er.
Bare prøv.
Jeg ved ikke. Jeg vil ikke starte et skænderi, og...
- Du skal slukke flangeren. - Jeg slukker flangeren.
Og du skal overtale Elle til at gøre alt, hvad jeg siger fra nu af.
Jeg vil overtale Elle til at gøre alt, hvad du siger fra nu af.
Godt.
Skænderierne mellem Jan Stevens og gruppen tog til,
og den eskalerende trussel fra Mangrove Snacks forøgede kun spændingen.
Mit energiniveau var lavere end nogensinde.
Mine tarme føltes hårde som rustne rør,
og jeg kunne mærke det hele blive værre.
Jan Stevens.
I morgen skal en lang slange med glidemiddel føres ind i min endetarm
og mine tarme pustes op med gas.
Dr. Glock gav mig et lakserende middel
som skulle gøre mig til fange på toilettet næsten hele natten.
Men inden jeg opgav min krop, var der en afføringsprøve at forberede.
Se dog, Herre, jeg er i nød!
Det gærer i mit indre, mit hjerte vender sig i mit bryst.
Intet kan trøste mig.
En, to...
tre!
UGE TRE TARMEN ER NATTEN DERAF
PRØVEBEHOLDER NAVN: STONES
Hendes evne til at provokere for sagens skyld aftog.
Da hun fik smag for skandale, blev hun afhængig.
Det begyndte hurtigt at distrahere Billys og mit arbejde,
men hun vidste, at chokværdien og polemikken støjede mere end os.
Kunne I have overlevet uden hende?
Ja.
Men Billy og jeg har altid arbejdet intuitivt.
Elle ansøger om penge og kan formulere sig, hvilket jeg altid har misundt hende.
Jeg fik at vide, at mit fysiske behov for at lave kulinariske lyde
skal underbygges med teori
eller i det mindste den slags konceptuelle indramning, som Elle kunne skabe.
Lyd har altid stimuleret og forvandlet mig, men jeg kan ikke forklare hvorfor.
Hvad fik dig til at ville være madlydskunstner?
Måske min mor.
Far gik kun i køkkenet for at spise, og jeg så, hvordan det påvirkede mor.
I tavshed lavede hun mad og vaskede op. Og lod, som om det kun kunne være sådan.
Han tog hende for givet og tænkte aldrig, at det kunne være anderledes.
Og han tjente pengene,
selv om hun måtte glemme sine drømme og ambitioner for at hjælpe ham.
Senere sagde hun, at ingen kvinde burde leve sådan,
men da min brors kæreste flyttede ind hos ham og ikke lavede mad,
tog hun afstand fra hende. Misundelse gik forud for ideologi,
og mor forventede, at andre kvinder skulle slide lige så hårdt i køkkenet som hende,
selv om hun ikke syntes, det burde være sådan.
Den indre konflikt mellem at kræve frihed fra køkkenet og være fanget i det
smittede af på min brors forhold,
og det endte med, at han forlod sin kæreste.
Så hakkede mor på min veninde, hvilket altså var Elle,
som er endnu dovnere end min far.
Ja, jeg lavede maden i vores forhold.
Hvordan mødte du hende?
Hun kom i slagsmål den restaurant, jeg arbejdede på.
En skiderik tog på en af mine kolleger, og hun kom hende til undsætning.
Det føltes frygteligt ikke at hjælpe, men sådan var Elle.
Til forskel fra mig var hun frygtløs
og forsvarede udsatte, selv om hun tabte.
Hun bad ham lade min kollega være, og han slog hende hårdt i livmoderen.
Men hun slog igen, men det endte med at hun blev sparket ned
af denne bølle og hans venner.
Vi blev venner, bandkammerater og så elskere.
Men jeg forlod hende for en, jeg bollede med,
og siden da er kun kommet med små afstraffelser.
Hun sagde, at du var hemmelig med maden.
Undskyld?
Bare at hun var nysgerrig.
- Hvad mener du? - Ingenting. Bare...
Glem det.
Han besøgte mig to gange om året,
da hans indkomst ikke tillod denne eksotiske afstraffelse oftere.
Han tog en fridag fra arbejdet for at besøge mig,
eftersom vores ritual var knyttet til en ekspansion af tiden.
Efter den obligatoriske småsnak bad jeg ham gå ind på værelset,
hvor han skulle vente på mig i sin formelle dragt.
Min adfærd forandrede sig drastisk,
og jeg antog en anden personlighed,
hvilket han betalte mig for.
Efter at have befalet ham at massere mine fødder så længe, jeg ville
gav jeg ham snor på og gik ind på et særligt toilet,
hvor jeg kunne lægge hans hoved
og spænde hans hænder fast i siderne med håndjern.
Der havde jeg ham i min vold, så længe jeg ønskede.
Når han hørte lyden af mine fodtrin nærme sig, blev han svimmel
af en blanding af frygt og ophidselse.
Jan sagde ofte, at denne forventning og trussel
var langt mere potent end den endelige straf.
Han påstod, at indespærringen i det trange rum
kurerede hans stress over at tage sig af sin syge mor
og det magtesløse raseri over uforskammede og foragtende gæster
på luksusrestauranten, hvor han arbejdede.
Han fandt en indre fred i at være hjælpeløs i min vold.
Og når hans straf endelig kom efter flere timers tavs forventning
gennemgik han en dyb forløsning.
Normalt fandt han den slags modbydeligt,
men da jeg satte mig på ham og brugte ham som toilet
forvandledes hele hans væsen til noget ud over ekstase.
Han betragtede disse ritualer som næsten religiøse,
som om det, der kom ud af min krop, var en nadver.
Øjeblikkene efter hans selvfremkaldte orgasme
krævede altid varsomhed,
når han forstod, hvor meget der var at rydde op.
Men disse ritualer sluttede altid hjerteligt
med nogle kommentarer om, hvordan min krysantemum på balkonen havde det.
Jeg turde ikke få foretaget koloskopien,
men Elle kompenserede for det med sin skatologiske optræden,
som chokerede publikum så meget
at ingen kom til logen for seksuelle aktiviteter.
Om jeg blev undersøgt foran et publikum spillede nu ingen rolle.
Alt blev nu udvisket.
Assistenten Wim rapporterede om Elle til Jan Stevens,
fordi hun havde snydt publikum med chokolade i stedet for min afføring,
hvilket mindskede tilliden mellem dem yderligere.
Men frem fer alt begyndte gruppen at blive indbyrdes uenige,
og jeg kunne kun dokumentere det, jeg var ansat til.
Jeg skulle forsøge med koloskopi igen, og Elle ville lave en forestilling.
Jeg forstår ikke, hvorfor jeg sagde ja til hendes plan.
Var det hendes overtalelsesevner?
Var det endelig en chance for at deltage i noget med kunstnerisk værdi?
Eller var det bare min manglende evne til at sige nej til folk?
DE ØKONOMISKE BAGMÆND ER FORBRYDERE
- Hvad?! - Mangrove Snacks!
- Som en af dine installationer. - Typisk dig.
- Vi kan anvende den. - En terrapin? Vi anvender intet med kød.
Vi har altid arbejdet med frugt, grønt, nødder og frø.
- Glem ikke æg, Billy. - Du lader mig aldrig glemme det, vel?
Det var dig, der fortalte, at du kæmper med en ægfetich.
Det er ikke en fetich!
Så hvide drømme om, at hotelpersonale lægger æg er ikke en fetich?
For ikke at tale om at objektivisere lavtlønnedes uniformer seksuelt.
- Hvad var det for? - Stop nu!
Jan Stevens.
Mangrove Snacks har besøgt os igen.
Politiet kommer og tager fingeraftryk. Ingen må røre ved noget.
Alt udstyr, som var her, skal undersøges.
Hvorfor pakkede ynglingen ikke alt sammen? Det var hans opgave.
Assistent Wim er ikke din tjener. Han gør det så godt, han kan.
Men alt her skal hentes for at tage fingeraftryk, inklusive...
den her.
- Du arrangerede det her! - Sludder!
- Meget belejligt for dig. - Vi klarer os uden flangeren.
I arbejder sammen. Det her er en konspiration!
Indtil politiet giver besked, må vi sætte tingene på pause.
Et hvil vil gøre jer godt.
Tænk også på, at vi stadig venter på, at du bestemmer bandnavnet.
'Elle og mavesårene'.
Se! De undergraver mig hele tiden.
- Er det jeres endegyldige navn? - Ja.
- Det ved jeg ikke. Måske? - Okay. Sov på det.
Men skynd dig, hvis jeg ikke skal finde på et navn for dig.
Nå denne residens er slut...
har du stadig kataloget.
Ja.
Er det ikke bedre at påskønne det, du ikke har ret meget længere?
Hvad?
Når du har moret dig, vender du tilbage til dit dumme katalog!
- Jeg vidste ikke, at det var seriøst. - Det er det ikke.
Men der er en mellemting mellem at være seriøs og ignoreret totalt.
Jeg vil bare have lidt hengivenhed. Eller er det for meget forlangt?
Hvorfor gjorde du... Du ved.
- Hvorfor jeg gjorde hvad? - Hvorfor jagede du mig?
Hvorfor tror du? Fordi jeg syntes om dig.
- Var det på grund af flangeren? - Nej.
Må jeg være i din seng, selv om vi beholder flangeren?
Ja, endda to styk.
- Må jeg være i din seng efter residensen? - Ja!
Hvad er der?
Vi kan få det til at fungere, hvis du vil.
Jeg ved snart ikke.
Jeg begynder bare at føle mig... tung, du ved.
- Vi kan blæse på flangeren... - Det handler ikke om flangeren.
- Den fik mig måske til at tænke. - Tænke hvad?
- Vi skal snart på turné... - Jeg klarer international kærlighed!
Jeg synes om dig, Jan,
men...
Er det så forbi?
Vi kan bolle ved et af orgierne.
Det var meget konstruktivt af dig, Billy.
Jeg må hellere gå. De undrer sig.
Ved du hvad, Billy?
I alle mine år her har jeg altid holdt afstand.
Uanset hvor tiltrukket jeg var, eller hvor ensomt der var her i soveværelset.
Jeg har altid været professionel.
Du var den første, der vækkede noget så stærkt i mig, at jeg ikke kunne lade være.
Jeg vil ikke udnytte min stilling til at forføre nogen. Undskyld.
Jeg mener det.
Kan vi ikke forsøge at få det til at fungere?
Nogle gange betyder kærligheden mere, hvis man går sin vej.
- Ikke kataloget! - Gå ikke, Billy! Nej!
Billy, jeg har brug for dig. Bliv!
Gå ikke, Billy! Jeg har brug for dig!
Billy!
Det var ikke flangeren, det lover jeg!
Det var ikke flangeren!
Jeg tog det lakserende pulver igen, og nu kunne jeg ikke undgå koloskopien.
Eftersom dr. Glock optrådte, lod Lamina og Billy Elle være med
og anvende den grafiske equalizer.
Elle var betaget af min maves potentiale, lydmæssigt og scenemæssigt.
Men at blotte mig for publikum var en fejltagelse.
At noget så privat blev ofret for kunstens skyld.
Stones...
Stones! Hvordan har du det?
Lad mig være.
Noget nyt om flangeren?
Jeg ved det ikke. Den slags tager tid.
Hun gjorde det forsætligt.
Kom nu! Tror du, at hun står bag det hele?
Hun gjorde det for at få et overtag.
Hun sendte ikke kogepladen herfra, men hun sendte flangeren.
Hvad vil du så foreslå?
- Stop! - Okay.
Jan Stevens!
Jaså, hun har både politifester og Billy-fester.
Jeg kunne have sagt dig, at en erektion aldrig er nok til en som hende.
- Ked af at du ikke blev inviteret? - Nej.
Du spilder din natsaft, hvor du end er,
men at gøre det med en mæcen er det skammeligste, du har gjort.
Du er uforbederlig, Billy Rubin.
Du har spoleret vores residens med din dumme diller.
- Du har spoleret den med din dumme... - Dumme hvad?
- Se. Du kan ikke engang give igen. - Vent, til jeg skriver mine memoirer.
Truer du mig igen? Skriv du bare dine memoirer.
- Det vil jeg gøre. - Godt.
- Skriv om salamien du gemmer i sengen. - Stop!
Trods alle vores skænderier blev vi forenet af vores søgen efter katarsis.
Vi var måske uenige om, hvad katarsis indebar,
men vi bar alle på noget, som vi skulle have ud.
Må jeg spørge, hvad du bar på?
- Bare ting. - Vil du uddybe det?
Gør viden om vores dæmoner nogen forskel på det, du hører?
Kun at Elle var åben med sine.
Ikke så åben, som du tror.
Jeg kender til frøken Lindenson, og jeg ved, hvad der skete.
Den eneste, der lo, da hun fik et anafylaktisk chok, var Elle selv.
Et komisk, opsvulmet ansigt, ligesom på film.
Men hun vidste vel ikke, at hun skulle dø?
- Hun lo, indtil det var for sent. - Men hun var en lille pige.
Hun er voksen nu og kan stadig ikke konfrontere sig selv.
Det er lettere at finde på en ny fortid for at få sympati
end at konfrontere skyldfølelserne og risikere, at folk bliver vrede.
Elles far var til festen og gav hende en syngende lussing, fordi hun lo.
Så tragedien påvirkede hende, men ikke, som hun vil have dig til at tro.
I er i forretningen.
I er faret vild på gangene.
Frem og tilbage, frem og tilbage.
En tanke bekymrer jer.
Er det fraværet af gâteau de ménage, som spiller jeres sanser et puds?
Eller synet af Dan, aftenens opfyldningsansvarlige,
som kommer fra sin vagt for at lede efter en gådefuld Chartreuse Elixir Vegetal?
Eller er det noget andet?
En tærte fra fortiden, som spøger og følger med jer til forretningen`?
Det håber jeg virkelig ikke.
I er trætte, men kan ikke gå, før I har handlet.
De andre kunder falder om omkring jer,
en efter en. Det kaldes detailsygen.
En efter en vil I alle bukke under for den.
Det var deres sidste tur i forretningen, og måske også min.
Klokken ni om morgenen havde jeg en tid hos dr. Glock.
Diagnosen, jeg frygtede, optog mine tanker.
Nætter som denne var måske noget, jeg burde nyde
hvis de blev mine sidste.
Ja... Dine resultater er kommet.
Og...
Hvordan skal jeg sige det?
Du har...
Vent, jeg tror, jeg efterlod noget derhjemme.
Jeg ved, at den var ved hoveddøren.
- Hvad har jeg? - Jeg skulle til at sige det!
- Sig nu, hvad jeg har! - Glutenintolerans!
- Hvad? - Glutenintolerans!
Det er okay. Dine fimrehår i tarmene er ødelagt, men du overlever.
- Hvad er det? - En autoimmun... Slip mig!
Fortsæt! Hvad skal jeg tage?
Du skal ikke tage noget. Undgå gluten, så får du det godt.
- Fortæl mere! - De er i hvede.
Undgå brød, pasta, øl, bagværk... og julepudding.
- Hvad sagde du? - Julepudding.
Det var en svær kostændring.
Selv i mad, hvor der ikke skulle være gluten,
var der noget på grund af krydskontamination.
Så var der det sociale aspekt, som ingen advarede mig imod:
Suk og himlende øjne
fra folk, som troede, jeg bare var melodramatisk eller et trendoffer.
Jeg måtte også leve med defensive reaktioner fra tjenere
som fandt det krænkende, når jeg spurgte om krydskontamination.
Men da jeg lagde min kost om
blev mit liv normalt igen,
og jeg var endelig på vej til at føle mig rask igen.
For at fejre min diagnose
meddelte Jan Stevens, at dagens beklædning skulle være mindre formel:
Jeans.
Fanden tage det her!
For træt til at sige mit navn?
- Hvad vil du? - En fredsgave.
Så dine politivenner fandt ingen fingeraftryk?
Tydeligvis ikke,
og jeg tænkte, at I vil have den tilbage til jeres sidste forestilling.
- Så du tillader, a vi anvender flangeren? - Jeg lægger den her.
Bestem selv, om I vil anvende den.
Det her er min mening om din fredsgave.
Hvad ler du ad?
Tanken om at holde en middagstale er lidt skræmmende.
Nogle elsker at fængsle publikum med deres tarveligste tanker,
men de fleste af os vil nødigt kommunikere med verden
og har svært ved at gøre det.
Jeg forstår, at det her er obligatorisk, men jeg kan ikke sige, at det er let.
Jeg bryder mig faktisk ikke om det. Undskyld.
- Hvis det er ubehageligt, kan vi... - Hun smutter ved første lejlighed...
Nej! Jeg kan godt gøre det.
Og jeg vil fortsætte.
Jeg har læst nogle håndbøger om at holde middagstale,
og nu er jeg parat til at meddele
den nyhed, at når residensen er slut
vil jeg forlade gruppen.
Hvad?
- Tror du mig ikke? - Hvad vil du lave?
- Da Hefaistos blev kastet ned fra Olympen. - Ikke dig!
Jeg vil ikke høre metatekstuelt, pseudo- hellenistisk, alfaintellektuelt pral
oven i alt andet. Der er meget, jeg kan lave, kære Elle,
så længe jeg slipper for dig. Jeg vil være soloartist.
Uden mig fungerer det ikke. Det ved du.
Ingen stemme, ingen idéer, ingen vision. Teknik uden visioner? Nej.
Tror du, det fungerer uden mig? For nylig vidste du ikke, hvad en flanger var.
Bliv! Vi kan finde ud af ut det.
- Du må gerne følge med mig. - Billy, nej.
Jeg bliver her ikke uden Lamina.
- Du står bag det her! - Nej...
- Så det er min skyld? - Det sagde jeg ikke.
Det behøver du ikke. Du har iscenesat det her med omhyggelig præcision.
Hav en tåbelig dag!
- Elle! - Nej, nej...
Elle, stop!
- Elle! - Elle!
- Hold ud, Elle. - Undskyld.
- Vi henter hjælp. - Hvor er dr. Glock?
Han er gået. Hvad havde du forventet?
Jeg har endelig et navn til bandet.
Sig det, Elle.
Elle og...
Hvad sagde hun?
Sig det igen, Elle!
For Elle handlede alt om forestillingen,
og sådan var det også her.
Det her, om noget, havde hun arbejdet hen mod hele livet,
og jeg blev for involveret til at sige nej til en skefuld.
For mit vedkommende var jeg endelig en def af noget.
Tekster: Torben Christensen www.firstlightmedia.com