Inspireret af virkelige hændelser. Visse personer og begivenheder er fiktive.
Hun er så sød.
Se træerne. Så smukke, ikke?
-Er du okay? -Ja, jeg har det fint.
Vi prøver at finde investorer lige nu, hvilket har været en lektion i ydmyghed.
Michael tvinger mig ud med hatten i hånden.
-Det er dit blad. Hvad havde du forventet? -Jeg ved det.
Jeg gør gerne arbejdet, men folk skal ikke se George og tænke på mig.
Det skal have sin egen identitet.
Vandt din far sin plads i Kongressen udelukkende på egne meritter? Nej.
Han udnyttede sin charme, sin magnetisme, sin fars held,
og derefter brugte han sin platform til at gøre godt og bevise sit værd.
Jeg ved, at det er vigtigt for dig,
at du er din egen mand, men skat, der er så mange døre åbne for dig.
Du behøver ikke at bygge en og løbe igennem den for at sige, at du gjorde det.
-Kan vi ikke droppe det? -Jeg siger bare,
at dit efternavn ikke behøver at være noget, du flygter fra.
Derfor ville jeg ønske, du ville spørge Maurice mere til råds.
-Jeg har talt med ham. -Han vil altid støtte dig.
-Hvorfor siger du det sådan? -Du bør bare lytte til hans råd.
Lad os finde Caroline og tage hjem.
Det sidste, jeg har brug for, er at lade dem se mig pruste eller visne bort.
Den tid, hvor min stil solgte aviser, er for længst forbi.
Hold op. Du kan gå ned ad Fifth Avenue i kaninkostume,
og folk ville sige: "Hvor har du den dragt fra?"
Modeller ville gå på catwalken, hoppe, faktisk.
-Åh, stop. -Med små haler, og det hele.
-Få mig ikke til at grine. -Undskyld. Er du okay?
Ja, ja, jeg har det fint. Det er en god slags smerte.
-Er du sikker på, du ikke vil gå videre? -Nej, jeg er faktisk ret sulten.
Godt. Godt. Appetit er et godt tegn.
Tak, Tony.
Her ligner et drivhus.
-Skal jeg komme op med dem? -Ja tak, Tony.
-"Du er i mine tanker." Michael Jackson? -Mor skaffede ham bogkontrakten.
Daryl? Jeg troede, vi var blevet udstødt efter hunde-gate.
-Hvor storsindet af hende. -Du siger altid noget sødt, når de er væk.
Jeg prøver at forestille mig, hvad folk i flyet tænkte, da de så dig med asken.
Hvorfor tror du, jeg prøver at få flycertifikat?
-Nå, jeg må gå. -Okay.
-Vil du ikke have en hånd? -Ellers tak.
-Men tag gribbene med, når du går. -Okay.
-Hvad med bagindgangen, hr. Kennedy? -Nej, ellers tak.
Tak.
John!
-Gå hurtigere, vi er der næsten. -Jeg prøver. Jeg vil ikke ramme noget.
-Åh gud. Er du klar? -Ja, det tror jeg.
Tag den, New York.
Hold da kæft. Jeg føler, at jeg hallucinerer.
-Kan man virkelig se min pik? -Ja, det er bedre end alternativet.
Skal vi blive og se, om nogen lægger mærke til dig?
-Tænk, at du fik det til at ske. -Jeg lagde bare dit foto i en bunke.
Lad os tage et foto.
Kom nu.
-Du skal være med på det. -Nej, det er dit øjeblik. Kom nu.
Smil.
Hop.
-Skulle vi have bedt om resterne? -Jeg har slikket min tallerken.
Jeg spurgte, om jeg måtte få en pomfrit. Du sagde, jeg måtte få dem alle.
Fordi du ikke gav mig noget valg.
-Vi fik regningen, ikke? -Skal du noget?
-Nej, jeg… -Hej, John.
Men jeg har ingen kontanter, så…
Hvad?
Af alle ginbarer.
Jeg elsker laminerede menuer.
John, det er min ven, Michael.
-Rart at møde dig. -Og dig.
-Du har fået ny cykel. -Det har jeg, ja.
Jeg meldte den sidste stjålet, men sagen er vist gået i stå.
-Men stadig ingen lås. -Små skridt.
-Skulle vi ikke starte med en hjelm? -Over dette hår? Næppe.
-John, din bestilling er klar. -Tak, Joe.
-Selv tak. -Det var godt at se dig.
-I lige måde. -Og…
Jeg tænker på din mor.
Tak. Det er jeg glad for.
-Rart at møde dig, Mike. -I lige måde.
-Vi ses. -Farvel.
-Hvad skal der ske resten af dagen? -Skal vi bare ignorere det, der skete?
Du har ketchup i ansigtet.
Jackie. Jeg ved ikke, hvor jeg skal starte.
Kære Jackie. Du inspirerede mig, og jeg glemmer det aldrig.
Min Jackie. Med ønsket om lykke og godt helbred på din fødselsdag.
Jeg kiggede på fotos og tænkte tilbage på den aften, vi mødtes…
Kærlig hilsen Ethel
Hvad laver du?
Min private korrespondance skal ikke ende på Smithsonian.
Det behøver du ikke, mor. Jeg kan sørge for, at de bliver gemt væk.
De skal ikke gemmes, hverken offentligt eller privat.
Der er en grund til, at ingen læser det med småt.
Det tager alt det sjove ud af det.
Er der en grund til, at du gør det nu?
I modsætning til dig kan jeg ikke lide at gøre ting i sidste øjeblik.
Apropos, hvordan går det med kærligheden?
Jeg snager ikke, jeg er bare oprigtigt nysgerrig.
Man kan sige, at jeg er i en overgangsperiode.
I et forsøg på ikke at gøre nogen kede af det, er alle kede af det.
Især én person, som er…
Hun er noget særligt.
Konfrontation har aldrig været din stærke side.
Har jeg læst om denne særlige person?
Nej, og det er en del af tiltrækningen. Det er hun ikke interesseret i.
Hun ved, hvem hun selv er.
Og når hun ser på mig, kan jeg se, at hun ved, at det ved jeg ikke.
Ved hvem du er?
Jeg husker den første nat, din far og jeg tilbragte i Det Hvide Hus.
Han vendte sig mod mig og sagde: "Kan du tro, hvor vi er?"
Jeg sagde: "Selvfølgelig kan jeg det. Hvordan tror du, vi endte her?"
På nogle måder var vores liv sammen mere en realisering af min drøm end hans.
Ikke at jeg så mig selv i Det Hvide Hus,
men din far kunne have sejlet eller redet hele livet,
men af en eller anden grund…
Jeg har altid vidst, at jeg var dømt til et anderledes liv end alle andres.
Noget mere.
Jeg har læst nogle af "hyldesterne".
Hvorfor siger du det sådan?
Bortset fra, at de ikke skriver i datid, er de i bund og grund dødsannoncer.
Er det ikke rart at være her og se, hvad du betyder for folk?
Det er ikke beundringen, jeg betvivler.
Det er, hvor den stammer fra. Hvordan den blev til.
Nogle gange tænker jeg på,
hvordan jeg ville blive husket, hvis jeg ikke…
-Hvis jeg ikke var… -Hvad?
Amerikas enke.
Det betyder ikke, at jeg ikke er rørt over de kærlige ord, men…
Patos og anerkendelse er to meget forskellige ting.
Tror du virkelig, at det er det, det her er? Medlidenhed?
Det er ikke det.
Jeg tror, at verden troede, at vi gennemgik noget sammen.
At det, der skete i Dallas, skete for os alle.
Du sagde engang, at du ikke havde andet valg end at fortsætte efter det.
At alle ville gøre det. Men du tager fejl. Du havde et valg.
Vi voksede op i folks stuer.
De føler, de kender os. At vi er en del af deres familie.
Så når vi gør noget upassende eller modstridende
med deres opfattelse af os, langer de ud med endnu større iver.
For i deres sind eksisterer vi ikke uden dem.
Offentligheden holder altid en blomst i den ene hånd og en sten i den anden.
Glem ikke det.
Tak, fordi du ville mødes.
Det føles, som om vi udveksler statshemmeligheder.
-Jeg blev engang overfaldet i en park. -Hvad?
Jeg var 15 år og på vej til tennis.
En fyr slog mig, stjal min cykel og stak af.
Hvad er der med dig og cykler? Havde du ikke Secret Service?
Jo, men min mor insisterede på, at de holdt afstand.
Jeg måtte ikke gå gennem livet som en forkælet prins med et gudekompleks.
-Du må stadig stå på rulleskøjter. -De er sværere at stjæle end en cykel.
Hun sendte mig i arbejde på rancher, fiskerbåde og på overlevelse i vildmarken.
Hun ville have, at jeg var en rigtig mand, hvad det så end betyder.
Hun var nok bange for, at hun ville ødelægge dig, og at hun ikke var nok.
Du skulle ikke føle dig mere snydt, end du allerede var.
Hvordan kan du vide mere om min familie end min familie?
Jeg ved bare, at der ikke findes en større kraft end en enlig mors.
Med dobbelt så stort et ansvar burde de blive bedømt mildere,
men de er tvunget til at smile og udholde
i en verden dikteret af de mænd, der svigtede dem.
Føler du, at din far svigtede din mor?
Han svigtede mange mennesker.
Men hvordan har hun det? Din mor.
Hun er bange. Jeg har altid vidst, at der ville komme et tidspunkt,
hvor jeg måtte tage mig af hende, men hun er 64.
-Hun er en overlever. Det er det, hun gør. -Ja.
Men tænk på alle de liv, hun har levet på 64 år.
Gid du kunne møde hende. Hun ville elske dig.
-Undskyld, jeg var… -Nej, det er fint.
-Jeg må hellere gå. -Ja.
Hvorfor ville du mødes? Du har masser af venner og familie.
Det ved jeg ikke. Du er bare lige den, jeg ville se.
-Hvad med… -Daryl?
Hun er tilbage i L.A. På ubestemt tid, ser det ud til.
Du behøver ikke at følge mig hjem. Jeg bor fem minutter væk.
Jeg tager de fem minutter, hvis det er okay med dig.
-…med sprittusser. -Og ingen bemærkede det?
Nej, nej. Fantastiske anmeldelser.
Jeg må gå.
Jeg ville heller ikke lade en undertøjsmodel vente.
-De må blive sultne. -Har du slået ham op?
Nej, jeg så op på ham. Alle 15 meter.
Vi er venner.
Ingen er bare venner med en undertøjsmodel.
De er sexsymboler til at handle med.
-Siger "Verdens mest sexede mand". -Det er noget andet.
-Hvordan? -Jeg er ikke på en reklametavle
-på Times Square i underdrenge. -Du har bar overkrop alle andre steder.
Jeg er glad på dine vegne og dit spirende venskab.
Alle har brug for en god, bred, muskuløs skulder at græde ud ved.
Godnat, John.
Vil du stadig være lærer, når du bliver stor?
Jeg vil være fotograf.
Fotograf? Vil du? Siden hvornår?
Vidste du, at mormor var fotograf, da hun var en ung pige?
For en avis og det hele.
Vil du holde min baby, mormor?
Ja, det vil jeg. Babyen med alle juvelerne…
Skat, du kan holde babyen, mens jeg henter et tæppe, okay?
Mormor?
Mor!
Åh gud.
Mor. Mor?
Eugie!
Mor. Mor? Eugie, tilkald en ambulance.
Mor, vågn op. Mor! Mor!
Hospitalet skal registrere hende under et alias.
Vi tager os af det.
Det skal nok gå, mor.
Vi var optimistiske, for scanningerne viste,
at kræften var forsvundet fra dit bryst og mave.
Men den lader til at have spredt sig til din hjerne og rygmarv.
Vi anbefaler en langt mere aggressiv behandling…
Ræk mig min taske.
En, hvor vi borer et hul i din hjerne og indsætter en shunt,
så væsken kan drænes og sendes videre til andre dele af kroppen…
Jackie! Herovre.
Hvordan har du det?
-John! -Vi tænker på Dem, fru Kennedy.
Hvor meget længere tror du, vi har?
Hvad er den generelle tidsramme for nogen på dette stadie?
-Det kan variere betydeligt. -Okay. Tak.
Skal vi ringe til moster Lee?
Det kan ende på mange måder.
-Måske skulle vi ringe til Anthony først. -Ja.
Hvad er der galt, Nancy?
Hun bad om at se Monsignor Bardes.
-Nej. -Hvorfor?
-Det er hendes ønske. -Den sidste olie?
Hvorfor lader vi, som om det sker lige nu?
Hendes tid er begrænset, men vi giver da ikke bare op.
Nancy, ring ikke til ham. Jeg taler med hende.
John, lad være.
Hun vil gøre det, mens hun er ved sine fulde fem. Det kan vi ikke bebrejde hende.
Vil du give mig dit skrifte nu?
Tilgiv mig, fader, for jeg har syndet.
Jeg…
Jeg ville dø…
efter Jack.
Jeg troede…
at det var os begge, der skulle dø den dag i Dallas.
Jeg kunne ikke bevæge mig.
Jeg stivnede.
Og jeg var så vred på ham.
På grund af alt det, han udsatte mig for. Alle kvinderne.
Men jeg beskyttede ham altid. Altid.
Selv efter han døde.
Jeg satte mig ned med den journalist
og fortalte ham eventyret.
"Der kommer aldrig endnu et Camelot."
Og han skal vide…
at jeg tilgiver ham.
Jack?
Gud.
"Det er en ære at være blevet testet.
At have haft kvalitet og kastet en fortryllelse.
At have fået nogen til at kere sig.
Du er selvfølgelig skør, men det påvirker ikke loven.
En chance til, det er vrangforestillingen.
Der skulle aldrig være mere end en.
Vi arbejder i mørket. Vi gør, hvad vi kan.
Vi giver, hvad vi har.
Vores tvivl er vores lidenskab. Vores lidenskab er vores opgave."
-Undskyld. -Hvad?
Hvad mener du?
Alt det her. Bare…
Bare for en idé.
Åh, skat.
I aftes klokken cirka 22.15 døde min mor.
Hun var omgivet af sine venner, sin familie og sine bøger,
og de mennesker og ting, hun elskede. Og hun gjorde det på sin egen måde.
Det er vi glade for.
Nu er hun i Guds hænder.
Tak.
-Jeg vil aldrig forstå det. -Hvad?
Hvorfor vi skal holde masken for deres skyld.
Tak, fordi du kom. Det sætter jeg virkelig pris på.
John!
Hej.
Det gør mig så ondt.
Jeg prøvede at tage et tidligere fly, men alt var booket,
og så mistede de min bagage og…
-Jeg vidste ikke, du kom. -Jo da. Hun var hele din verden.
Nej, jeg mente til gravøllet. Jeg troede, du kom til begravelsen, men hvordan…
Det, der skete mellem din mor og mig,
er ligemeget. Livet er for kort, og jeg ved, hvad hun betød for dig.
-Tak. -Er der garderobe?
-Nej. -Jeg lægger den inde hos dig.
Hun ville være taknemmelig for, at I rejste så langt. Mange tak.
Jeg husker stadig den tur, hun tog med din far til Paris.
Ved du, hvor elegant og dygtig man skal være for at imponere franskmændene?
Jeg var til fest i paladset i Monaco, og nogen spurgte prinsesse Grace,
hvordan det var at være verdens mest glamourøse kvinde.
Ved du, hvad hun svarede? "Spørg Jackie O."
Selvfølgelig. Du kender min onkel Teddy.
-En fornøjelse, senator Kennedy. -Jeg overlader dig til ham.
Rart at møde dig. Er det muligt…
Der er du. Jeg troede, du var forsvundet.
-Nej, jeg har bare løbet rundt. -Hvordan har du det?
Pas. Jeg har ikke haft tid til at bearbejde det.
Sorg er underlig på den måde.
Den sniger sig ind på en, og man kan kun bukke under for den.
-Som da jeg mistede Hank. -Det må du undskylde.
Ja, han var en hund, men han var også som mit barn.
Ja.
Alle prøver at finde ud af, hvad der sker med os. I hvilken kapacitet jeg er her.
Spørger folk dig om vores forhold til min mors gravøl?
-Ikke på den måde, men… -Vi har ikke talt sammen i månedsvis.
Præcis. Der er meget, der forbliver usagt.
-Nancy, har du set Caroline? -Hun skulle lige have en pause.
Jeg ser til min søster, men vi tales ved senere.
Selvfølgelig.
-Hej. Undskyld, jeg var bare… -Det er okay. Det er også vildt derude.
Jeg tror ikke, at nogen har sagt noget om hende, jeg vil savne.
Vil du ikke savne hendes holdning eller kærlighed til det skrevne ord?
De virker bange for at sige, at hun bare var et menneske.
Som om anerkendelsen af den mindste fejl vil ødelægge deres nærhed til hende.
Kan du huske, da hun fandt din marihuanaplante i haven i Hyannis?
Nej, en politibetjent fandt den.
Gud ja. Hvorfor gik han rundt i haven i Hyannis?
-Pas. Jeg tror, en nabo anmeldte det. -Elskede de os ikke?
-Sagde du til hende, at det var en squash? -Persille. Squash?
Hun var så vred.
Hendes stemme faldt ned i den skræmmende oktav.
-"Caroline. Marihuana? Hvor kunne du?" -"Og i min have? Et botanisk fristed."
Du var meget rebelsk i et stykke tid.
Jeg savner de dage.
Jeg prøvede at fortælle hende, at jeg aldrig ville blive som hende.
Det er jeg glad for, du ikke gjorde.
Ellers var jeg gået glip af en helt særlig person.
Okay. Vi bør gå derind igen.
Jeg hørte en af fætrene spørge, om nogen kan spille Frère Jacques på klaver.
-Jeg kommer om lidt. -Okay.
Til de af jer, der lige er kommet til:
Vi holder jer opdateret om begravelsen af Jacqueline Kennedy Onassis.
Jacqueline Kennedy Onassis døde torsdag aften cirka 22.15 i sit hjem.
Hun bad om at blive kørt hjem til sin lejlighed på Upper East Side.
Alle, der var over ti år i 1963 husker hende med stor taknemmelighed,
fordi det var hendes styrke, der bar os gennem den forfærdelige november i 1963.
Ingen andre så ud som hende, talte som hende, skrev som hende
eller var så original i den måde, hun gjorde ting.
Ingen, vi kendte, havde en bedre selvforståelse.
Hendes to børn blev ekstraordinære.
Ærlige, uspolerede og med en karakter magen til hendes.
Hun svælgede i deres bedrifter. Hun led med deres sorger.
Hun følte ren glæde og glæde over at være sammen med dem.
De er hendes to mirakler.
Jeg tænker ofte på, hvad hun sagde om Jack i december efter hans død.
"De gjorde ham til en legende, da han foretrak at være en mand."
Jackie ville have foretrukket at være sig selv,
men verden insisterede på, at hun også var en legende.
Kære John.
Jeg forstår det pres, du altid vil møde som en Kennedy,
selvom vi bragte dig til verden som en uskyldig.
Du har mere end nogen anden en plads i historien.
Uanset hvilken vej du baner i livet,
beder jeg dig blot om fortsat at gøre Caroline, Kennedy-familien,
og vigtigst af alt, dig selv, stolt.
Hold dig tæt på dem, der kender dig og elsker dig, som du er.
Kærlig hilsen mor.
Træk vejret.
Inspireret af bogen "Once Upon A Time"
Tekster af: Mille Dyre Egegaard