Tento příběh je inspirován skutečností, některé události byly upraveny.
Tenhle sen se vám neustále opakuje?
Ano.
Vy dva v něm jedete v tom kabrioletu
v koloně aut v Dallasu, ale zraněná jste vy.
-Co máte na sobě vy? -Totéž co jeho matka.
Růžový tvídový oblek a toku.
Klobouky nesnáší.
Ano.
To zřejmě souvisí s tím, o čem mluvíme na našich sezeních.
Myšlenka, že platíš za Johnovu slávu a ambice.
Také to vypovídá o velkém strachu z otevření se skutečnému světu.
Zkusme to nevysvětlovat, ano?
Kdybych možná spal v naší posteli, tyhle noční můry by neměla.
Odejít ses rozhodl ty. Teď je problémem tvoje nepřítomnost?
-Jo, abychom si neřekli nic hnusnýho. -Tak se máš jít projít, ne se odstěhovat.
-Neodstěhoval jsem se. -Odešel jsi a pak už ses nevrátil.
-Jak bys to popsal? -Bože.
Pokud v potížích instinktivně zdrháš, jak mám vědět, že to neuděláš znova?
To já jasně řekl, že rozvod nepřipadá v úvahu.
Tak by mě mělo těšit, že ses tak rozhodl jednostranně?
Jediným východiskem je, aby tohle manželství fungovalo.
Johne, nechtít selhat a chtít uspět není jedno a totéž.
Naše manželství vidí optikou médií.
Víc ho zajímá, jak všechno vypadá, ne jak to je.
Život pod drobnohledem nemůžeme ignorovat jen proto, že je nepohodlný.
Nemůžu být třetí člověk v manželství.
Po zbytek života soutěžit s každým na světě, rodinným odkazem nebo časopisem.
Tohle bude znít kontraproduktivně,
ale na základě všeho, co jsem slyšela,
bych doporučila rozvod na zkoušku.
Co prosím?
Vaše rada pro naše manželství je rozvod?
Ne.
Ale domnívám se, že v tom smysl nedokážete najít proto,
že jste uvízli v jakémsi přechodném prostoru.
A kdybyste dočasně přerušili kontakt,
možná byste jasněji chápali, o co vlastně přicházíte
nebo jak by váš život opravdu vypadal bez toho druhého.
A na jak dlouho?
Na jeden dva týdny?
Na měsíc, možná na dva.
Máte moc klientů, nebo…
Ne. Očividně byste se vídali se mnou, ale ne spolu.
Nemluvit se svou ženou měsíc nemůžu.
Jo, to taky nechci.
Asi bych to nedokázala, i kdybyste mě o to požádala.
Takže nechcete být spolu, nechcete být bez sebe,
jen své manželství vysíláte na vzrušující jízdu do pekel.
JOHN F. KENNEDY JR. A CAROLYN BESSETTE
Co ta tvoje cigareta denně?
Pijeme v zaplivaným baru uprostřed dne po manželský poradně.
Disciplínu jsem pro dnešek vyčerpal.
Víš, co je zvláštní?
Když ve Stanhope vzpomínám na náš společný život,
nikdy si nepřehrávám to špatný.
Myslím jen na nás na vrcholu,
jak se smějeme, jak si pomáháme.
Nestačí nám být spolu v jedný místnosti.
Musíme se cítit, abychom věděli, že tam jsme.
A spolu se pak jen snažíme neobnovit každou naši hádku.
Nemyslím si, že je to jen naše vina.
Naše manželská poradkyně…
-Nesnáší nás. -Jo.
Kvůli nám stane rozvodovou mediátorkou.
Víš, na co jsem nedávno myslela?
Na cestu do Hondurasu, jak jsi měl všude škumpu
a já ti strčila ruce do ponožek, aby tě to nesvědilo.
-Kalamínový krém byl všude. -Byls jeden velkej růžovej chlap.
A fakt upatlanej.
A co jak jsme se milovali na střeše v Paříži a málem tě uškvařil proud?
Stálo to za to.
-Kéž bychom to tehdy věděli. -Co?
Jak dobře jsme se měli.
Měli bychom jít. Po dalším drinku by přišel smutnej příběh.
-Hej. -Promiň.
To nic.
Můžu se stavit pro to lněný sako?
Naše nejlepší pusa?
Ta vůbec první. Před tvým bytem.
Ne, ta se nepočítá.
Myslím jako pár.
-Bylo jich hodně. -Jo.
Jones Beach?
Kdy?
A co u krbu v chatě v Montaně?
Ne, už si vzpomínám.
Do prdele! Jdu pozdě.
Počkej, dej mi pusu.
Ahoj. Uvidíme se později, jo?
Dobře. Miluju tě.
-Já tebe taky. -Ahoj.
Ahoj.
Tak jsem si to nepředstavoval.
Tady máš, kámo.
Dobré ráno.
-Ahoj. -Ahoj.
-Promiň, nechtěl jsem tě budit. -To nic.
-Vím, že nespíš moc dobře. -To nic.
V devět mám snídani.
Rozumím.
-Můžu ji zrušit. -Ne, to je v pohodě.
Jen jsem si říkala, že bychom si mohli promluvit o včerejšku.
-Jo? -Jo.
A máš nějaký výčitky?
Ne.
Nevím.
Ty z toho máš dobrý pocit?
Co spolu poobědvat?
Nejlepší bude, když to probereme v poradně.
A řekneme to Colleen?
Udělali jsme přesný opak toho, co chtěla.
Johne, jsem zmatená.
Chceme dostat jedničku s hvězdičkou, nebo zachraňujeme naše manželství?
Nechci, aby si myslela, že jsme sebedestruktivnější, než už si myslí.
Přijdeš na galavečer George?
Ne, Johne,
teď nemůžu.
Předpokládám, že Roryina svatba padá.
Miluju tě, ale pořád to nechápeš.
Není to pro mě tak snadný jako pro tebe.
Co?
Předstírat, že je všechno v pořádku.
Ujišťuju tě, že to pro mě snadný není.
Promluvíme si později?
Jo.
Od její smrti jsem tu nejspíš nebyl.
Vypadáš hrozně.
-Ty jo. Máma je tu vážně s námi. -Začínáš šedivět.
Jo, to stres dělá.
Sedni si.
Je toho hodně.
Ale musíš si položit otázku, co vlastně dokážeš.
A co můžeš zachránit.
-Neodpustí mi. -Co?
Zničil jsem jí život, připravil ji o anonymitu a neochránil ji.
Máma mi tu kdysi říkala, že si každá moje žena bude myslet, že budeme partneři,
ale ve skutečnosti se kolem mě bude muset točit jako všichni ostatní.
Byla vdaná za prezidenta Spojených států. Točit se kolem skvělého muže bylo její.
Ale ty nejsi táta a Carolyn není první dáma.
Měls hodně přítelkyň ochotných nechat tě být středem jejich vesmíru, ale nezůstaly.
Pak se jedna nechtěla přetvařovat v to, co si myslel, že hledáš, a zamiloval ses.
A ty vlastnosti, ten oheň a ta rozvážnost,
už ti nevyhovují a protestuješ?
Zkusil jsem všechno, aby byla šťastná.
Myslíš si, že chce něco nerozumnýho, protože to po tobě ještě nikdo nechtěl.
Lidé si celý tvůj život byli ochotní brát, co jsi jim ze sebe nabídl, jenže ona ne.
A nikdy by nebyla.
Máš pocit, že tvůj život je předurčený, ale to neznamená, že ho nemůžeš změnit.
Miluješ ji dost na to, abys to udělal?
Děkuju.
Mluvila jsem s Johnem.
Volal mi a ptal se, jak se máš.
-Cos mu řekla? -Ať zvedne telefon a zavolá ti sám.
Nabídl se, že mě vezme na Vineyard na Roryinu svatbu.
To ti zavře pusu.
Souhlasilas?
Let v pátek odpoledne neodmítnu.
Mělas ho vidět dneska ráno.
Do práce šel, jako by to byl normální den.
Řeklas: „Můžeš tu schůzku zrušit? Fakt si musíme promluvit?“
Ani bych nemusela.
Nemám nás poučovat.
Tak to jsi zjevně ani moc netoužila komunikovat.
Víš, kvůli našim problémům s tátou bereš to, že se odstěhoval, za zradu,
ale taky na něj promítáš sračky, který s ním nijak nesouvisí.
Kdybys na tom vztahu chtěla pracovat,
spolkla bys svou hrdost, odhodila to svoje nutkání mít pravdu
a udělala to, co je pro vás nejlepší.
Dělám pro něj samý kompromisy, Lauren.
Kompromis by to byl jen z tvý vůle,
ale nemůžeš se držet minulosti a zároveň pracovat na budoucnosti.
-Tady. Johne! -Budete se rozvádět?
Díky, že jste přišli.
Obnovení slibů na Times Square, by tisk bral jako fyzickou hádku.
Carolyn!
Tady.
Promiňte.
Ahoj. Vypadáš nádherně.
-Děkuju. -Proč sis to rozmyslela?
Vím, jak je to pro tebe důležité.
Johne!
A vím, že se chci snažit.
Podívejte se na Johna.
Jsi tu brzy.
Věděl jsem, že když přijdu pozdě a ty utečeš, nestihnu tě.
Sem chodíš na rande?
Co na to říct? Mám slabost pro zalaminovaný menu.
Víš, co si z prvního rande pamatuju?
-Že mi ukradli kolo? -Jo.
To. A…
Říkals, že máš pocit, že máš nad hlavou ceduli
„svalovec opět propadl“ a že všichni vidí jen ji.
A já se tě zeptal, co je na té tvé, a tys mi to neřekla.
Pořád jsi mi to neřekla.
Neřekla jsem to nikomu.
Kdybys věděl, že na ní je
„prosím, je křehká, není tak drsná, jak vypadá“, tak by bylo po všem.
Nemohl bys řešit záhadu a pronikat obranným systémem.
A proto bys neměl důvod zůstat.
Pak jsem tě poznala,
zamilovala se, chtěla s tím přestat…
a otevřít se.
S tebou mi došlo, že jsem někdo,
kdo chce být milovaný, opečovávaný…
opatrovaný a…
Jak víme, že si neublížíme?
Nevíme.
Víme jen, že to chceme zkusit.
A vybudovat si život jako partneři.
A jak to vypadá, Johne?
Naše manželství podle mě další nápor neunese.
Já vím.
A zčásti to znamená že musím přehodnotit svůj vztah se všemi a vším, co nejsi ty.
-Protože jsi na prvním místě. -Ale nechci, aby sis musel vybírat.
Tíží tě nepochopitelná očekávání a nemám ti za zlé, že je chceš naplnit.
Carolyn.
Jsi to jediné v mém životě, co je mi předurčeno.
Miluju tě.
Já tebe taky.
Říkal jsem si, že pokud chceš, mohli bychom jet na výlet.
-Kam? -Kam budeš chtít.
Paříž. Belize. Tahiti.
-Na jak dlouho? -Než se rozhodneme vrátit domů.
Ať to bude kdekoliv.
V neděli se vrátím z Roryiny svatby.
Co kdybychom vytáhli atlas a našli nejodlehlejší ostrov na světě?
Úplně jsem zapomněla…
-Na Roryinu svatbu. -Netrap se tím.
-Caroline nejede. -Ne, chci jet.
Vážně?
Jo.
Chybí mi tancování s tebou.
Mně taky.
Mohlo to být lepší než poprvý.
Měla bych jít.
Musím si sehnat šaty.
-Co když jsme se unáhlili? -Jak to myslíš?
Konečně jsme na tom dobře
a nevím, jestli je nám pomůže vystavit se zvědavcům na pompézní svatbě Kennedyů.
Mít úzkosti a obavy je normální,
ale tenhle víkend spolu strávíte s úplně jiným mentálním nastavením.
Jdi si nechat udělat nehty. Začni u toho.
-Dobře. -Krok za krokem.
-Mám tě ráda. -Díky, Laur. Tak zatím.
-Hyannis Port. -Tady John Kennedy.
Žádám o standardní předpověď počasí pro VFR let
z Essex County na Martha’s Vineyard v šest večer.
Co přesně říkala?
Byla nervózní.
Vždyť už jsme to překonali.
Přes noc se nezměníte ani jeden.
MILENCI VÍTĚZOVÉ + PORAŽENÍ
Na chvíli půjdu za ním.
Dobře.
Můžu vstoupit do kokpitu?
Promiň. Sakra.
Stýskalo se mi.
Tušila jsem to.
Všechno v pořádku?
Jo, měla by ses vrátit na místo.
Chci zůstat s tebou.
KOORDINÁTOR ZATÁČKY
To nic. Jen dýchej. Johne, prostě jen dýchej.
Jen dýchej.
TEST SELHAL
VERTIKÁLNÍ RYCHLOST 30 METRŮ ZA MINUTU
Letecká základna pobřežní stráže USA. Námořní poddůstojník Rietta. Přejete si?
Na Vineyard nepřiletěl oznámený let.
-Můžu poprosit o informace o letadle? -Piper Papa-Alfa-32-Romeo-301-Saratoga.
-A jméno pilota? -John F. Kennedy mladší.
Letěli z Essex County, což je 50 kilometrů daleko.
Musím si převlík…
To nic, jdu tam.
-Přejete si? -Neradi rušíme.
Jsme z úřadu šerifa okresu Custer.
Snaží se vám dovolat rodina, ale víme, že tu není signál.
Co je? Co se děje?
Jde o vašeho bratra.
Jeho letadlo se ztratilo.
Haló?
Cože? Promiňte, můžete to zopakovat?
Správně, tak jsem to pochopil.
Počkám, pokud si to chcete ověřit. Odpověď se nezmění.
Letadlo nám připraví do hodiny.
-Dobře. -Co chceš říct dětem?
Nevím, ale musíme domů.
-Mluvil jsi s letištěm v Hyannis? -Nemůžu se tam dovolat.
-Podle Teddyho nepřistáli ani tam. -Ale víme, že odletěli?
Ano, máme potvrzení z letiště Essex County.
Určitě se to vysvětlí.
Dnes začneme mimořádnou zprávou.
U pobřeží Massachusetts se ztratilo letadlo John F. Kennedyho mladšího.
Piper Saratoga údajně zmizelo z radaru
během letu z New Jersey na Martha’s Vineyard.
Pobřežní stráž zdůrazňuje, že stále jde o pátrací a záchrannou akci.
Úřady vyzývají, aby je kdokoliv s informacemi neprodleně kontaktoval.
DALŠÍ SLZY
Senátore Kennedy, na lince mám prezidenta.
Pane prezidente.
Rozumím.
Vaší snahy si vážíme, pane.
Děkuji za zavolání.
Už ani slovo, prosím.
Moc tě prosím.
Už ani slovo.
-Oznámili… -Je mi to jedno, Ede.
Podruhý to nezažiju, jasný?
Prostě ne.
Pojď si sednout.
Neodejdu, Ede. Zůstanu tady, jasný?
Jakmile tam přijdu…
Teď tu byl.
Nemůže být pryč, Ede.
Nemůže být pryč!
To sakra nedává smysl! Rozumíš?
Nedává to žádnej smysl. Nedává!
-Není mrtvý! -Já vím, zlato.
Není!
Zlato…
-Není to pravda. -Zlato, moc mě to mrzí.
Nedělej mi to, prosím. Už to nezvládnu.
Už to nezvládnu.
Zase volal Teddy.
Musíme probrat pohřeb.
Kde? V bazilice svatého Petra?
Jo. Co mu mám říct?
Že mu dám vědět, až se rozhodnu.
Volali i z New York Times.
Celý život byl svázaný s tím malým klukem.
Zoufale se chtěl oprostit od tragédie, kterou si ani nepamatoval.
Chtěl prostě jen žít.
A všichni si budou pamatovat jen to, kým se mohl stát.
Když letíte jen pomocí vizuální navigace, spoléháte na světla pobřeží a horizontu,
ne na letové přístroje, a najednou se ocitnete v úplné tmě a mlze,
oceán a obloha splynou v černou díru a může dojít k prostorové dezorientaci.
V podstatě nevíte, kde je nahoře, a kurz letadla začnete opravovat
na základě informací z narušeného vnímání.
Věděli by, že jdou k zemi?
Museli tušit, že se něco děje, ale ne, o pádu vědět nemuseli.
Někdo z úřadu pro bezpečnost dopravy to přirovnal ke smetení vysokou vlnou.
Voda je…
Nejdřív vám chci vyjádřit upřímnou soustrast,
Kde je?
-Prosím? -Vaše žena.
Měla tu být. Kde je?
Asi měla pocit, že by vzhledem k okolnostem
bylo lepší nechat přípravy k uložení ostatků na mně.
Opravdu?
Ujišťuji vás, že se jen snažila brát ohled na vaše city.
To je ta záminka, kterou vymyslel její právní tým?
Moje city?
Pokud ano, měla by se ho zbavit.
Co kdybychom…
Prezident Clinton nabídl, aby byl John pohřben
na Arlingtonském národním hřbitově vedle prezidenta Kennedyho a Jackie.
Vedle Věčného plamene.
Ale pokud chceme, aby John a Carolyn zůstali spolu,
navrhujeme Holyhood,
pohřebiště Kennedyových v Brookline v Massachusetts.
Proč by měla být dcera pohřbena ve státě, se kterým ji nic nepojí?
A naznačujete, že to jsou moje dvě možnosti,
které jste mi tak laskavě předložil?
Ne, jistěže ne.
Ale pokud chcete, aby byla Carolyn pohřbena s Johnem,
rodina trvá na pohřbu s ostatními zesnulými Kennedyovými.
„Rodina trvá.“
Ta vaše drzost si tam sedět a diktovat si podmínky.
Ne, jen tlumočím přání Kennedyových.
Pokud na tom Kennedyovi tak trvají, proč poslali vás?
Ať s ostatky Carolyn uděláte cokoliv…
Pořád opakujete její jméno.
Pořád opakujete jméno „Carolyn“.
Mohu vám připomenout, že jsem na palubě letadla,
které nechal zřítit, měla dvě dcery?
Nemůžeme se vrátit k tomu, co bylo, ale to neznamená,
že nemůžeme mít to, co jsme vždycky chtěli.
Sejdeme se na začátku S láskou, J
Váš manžel by měl zapracovat svém chování.
Zřejmě došlo k nedorozumění.
Ujišťuji vás, že to, co a jak řekl, žádné nedorozumění nevyvolalo.
No…
Vím, že chtěl jít přímo k věci, aby situaci ještě nezhoršil.
Tak příště pošlete méně natvrdlého mluvčího.
Asi bych měla jít.
Neskončila jsem a podruhé už se odbýt nenechám.
Média tvrdí, že havarovali, protože si Carolyn nechávala dělat nehty,
což oddálilo vzlet.
Ne že by váš bratr neuměl létat v noci, ale odletěl stejně,
ale že je zdržela ona.
Její marnivost.
Víte o tom?
Zprávy už nečtu.
Chránit můžu už jen jejich odkaz.
Fotky vašeho bratra jsou po celém světě
na obálkách všech novin a časopisů.
Carolyn je obvykle uvnitř
a Lauren je jen poznámka pod čarou,
ale nebyla slavná, tak její obličej asi noviny neprodává.
Svět mi dával smysl díky víře.
Pomáhá mi chápat důležité existenciální otázky.
Ale teď…
je tu jen ohlušující ticho.
Jak mám žít ve světě, který nedává smysl?
Jak mám vůbec vylézt z postele?
Hned po otevření očí.
Jinak vám totiž dojde, že se probouzíte do světa…
který je bolestivě neúplný.
V 18 jsem žila v Londýně.
U rodinného přítele, který byl členem parlamentu.
Jednou jsme odešli a vybuchla bomba.
IRA ji nastražila pod pravé přední kolo
a neseděli jsme v něm jen kvůli zpoždění.
Trápila jsem se tím tolik let.
Nemohla jsem pochopit, proč mou rodinu potkalo tolik zlého.
Ale z nějakého důvodu jsem toho dne byla ušetřena.
Odnesla jsem si z toho jen to,
že pokud tu někdo z nás zůstane déle, nemá to žádný důvod nebo vysvětlení.
Víme jen, že tu nejsme věčně.
Nic není dané.
Určitě už to o mně víte,
ale k tělu si nikoho jen tak nepustím.
Nevím, jestli jsem nedůvěřivá
nebo mám pocit, že čím míň lidí poznám,
tím míň jich budu muset oplakávat.
Lauren jsem bohužel moc neznala.
Věděla jsem, že je neskutečně chytrá,
vtipná, krásná a dynamická.
Ale Carolyn jsem znala.
A věděla jsem, že se trápí.
A místo nabídnutí pomoci…
budu do konce života litovat toho…
co jsem neudělala, ale udělat mohla.
Řekla, že nepoznává, kým se stala.
A takovou si ji teď budeme připomínat navždy.
Kéž by žila dost dlouho na to,
aby se na ni vzpomínalo jinak,
než jaká byla.
Za svůj život
jsem frázi „upřímnou soustrast“ slyšela už tolikrát.
Začíná to znít jako bílý šum, jako když se říká „Bůh ti žehnej“.
Ale teď tu sedím naproti vám…
a chci vím říct jen to, jak moc mě to mrzí.
Ale taky vím, že to nestačí.
Ne.
A stačit to nikdy nebude.
Vzpomínám si na rozhovor s Johnem.
Řekl mi, že chce být zpopelněn a aby byl jeho popel rozprášen v moři.
Napadlo mě,
jestli bychom nemohli popel Johna, Carolyn a Lauren rozprášit najednou.
Jako jeden.
navždy v našich srdcích
Vozy už čekají.
Dobře, díky.
Nebudu se ptát, jak se držíš. Ta otázka mi vždycky přišla pitomá.
Věděla jsem, že je mrtvý.
Jakmile jsem uslyšela to bušení na dveře, něco bylo jinak.
Najednou mě začala jímat hrůza.
Cítila jsem se stejně, když mi volali kvůli letadlu mých rodičů.
Bylo mi 27 let. Měla jsem tři děti a novorozeně.
Vzpomínám si, že v Hyannis zvonil telefon, ale já ho neznámo proč prostě nezvedla.
A pak zvonil znovu. A znovu.
Nikdy mi asi nedošlo, jak mladá jsi byla.
Mně vlastně asi taky ne.
Vím, že pokrevně Kennedy nejsem, ale v mnoha ohledech jsme si dost podobné.
Jsme hrdé na své odhodlání a na svou nezávislost.
Proto odmítáme lítost ve všech jejích podobách.
Nestačí, že tuhle ztrátu musíme přežít.
Hlavně se jí nesmíme nechat definovat.
Je to vyčerpávající.
Neumím si představit, že se někdy budu cítit jinak.
Toho zármutku se nikdy nezbavíš.
Ale změní se tvůj přístup k němu.
Jednou si uvědomíš, že s ním můžeš pracovat.
Protože jsi neměla na výběr.
Ne, když jsem neměla na výběr, až tehdy jsem s ním mohla pracovat.
To nutkání stáhnout se ještě víc chápu.
Pryč od slídivých očí a zvědavého šuškání.
Ale soukromí nemusí být zárukou klidu.
Kdyby ano, zmizela bych už dávno.
Jsme ženy Kennedyovy a pořád jsme tady.
To přece nemůže nemít důvod.
„Smrt není vůbec nic.
Nepočítá se.
Jen jsem proklouzl do vedlejší místnosti.
Nic se nestalo.
Vše zůstává přesně tak, jak to bylo.
Já jsem já a vy jste vy
a starý život, který jsme spolu tak rádi žili,
je nedotčený a nezměněný.
Ať jsme si byli čímkoliv, stále jsme.
Říkejte mi starým známým jménem.
Mluvte o mně jednoduše, jako vždycky.
Nemluvte jiným tónem.
Nenoste nucený výraz vážnosti nebo smutku.
Život znamená vše, co kdy znamenal.
Je stejný jako kdysi.“
„Nestůjte u mého hrobu a neplačte…
nejsem tam, tak se nemučte.
Jsem tisíc větrů, které vanou,
a diamanty, jež ve sněhu planou.
Jsem zralý obilný klas
a podzimní déšť kolem nás.
Když vstáváš do ranního ticha…
jsem energie, co k tobě spěchá.
Z tichých ptáků kroužících dokola…
jsem den, co ráno noc odvolá.
Nestůjte u mého hrobu a neplačte,
nejsem tam, tak se nelučte.“
Podle románu „Once Upon a Time“
České titulky: Tomáš Pikl