Inspireret af virkelige hændelser. Visse personer og begivenheder er fiktive.
Er det en tilbagevendende drøm, du har?
Ja.
Og i den kører I to i den cabriolet
i bilkortegen i Dallas, men det er dig, der er såret?
-Og hvad har du på? -Det samme, som hans mor havde på.
Det lyserøde tweedjakkesæt og pilleæskehatten.
-Hun hader at have hat på. -Det gør jeg.
Det passer jo ind i det, vi taler om, når vi er her.
Tanken om, at du betaler prisen for Johns berømmelse, for Johns ambitioner.
Det passer også med en frygt for at blive eksponeret for den virkelige verden.
Lad os undgå personlige synspunkter.
Hvis jeg måtte sove hjemme i vores seng, ville hun måske ikke have mareridt.
Det var dig, der gik, og nu siger du, dit fravær er problemet?
-For ikke at sige noget, vi fortrød. -Så går man en tur. Man flytter ikke.
-Jeg flyttede ikke. -Du gik, og så… kom du ikke tilbage.
Hvad vil du kalde det? Hvis det er dit instinkt at smutte, når det bliver svært,
bliver du så ikke bare ved med det?
Jeg gjorde det klart, at skilsmisse var udelukket.
Skulle det trøste mig, at du bare har udstukket det dekret?
Det betyder, at jeg vælger at få ægteskabet til at fungere.
Der er forskel på ikke at ville fejle og på at ville lykkes med det.
John ser vores ægteskab gennem mediernes linse.
Han går mere op i, hvordan vores problemer ser ud, end hvad de er.
Vi kan ikke ignorere, at vi lever under et mikroskop, fordi det er ubelejligt.
Jeg vil ikke være den tredje person i mit ægteskab
og bruge resten af mit liv på at konkurrere med alle andre i verden
eller hans families eftermæle eller hans blad.
Jeg ved, at det her vil lyde ulogisk,
men baseret på alt det, jeg hører,
vil jeg anbefale en prøveseparation.
Undskyld, hvad?
Er dit råd til vores ægteskab at blive skilt?
Nej.
Men jeg tror, at en del af grunden til, at I to ikke finder klarhed, er,
at I er fanget i et slags dødt rum,
så hvis I brød kontakten i en periode,
ville I måske få et bedre indtryk af, hvad I savner,
eller hvordan jeres liv faktisk ville se ud uden den anden.
-Hvor længe? -Et par uger?
En måned, måske to.
Har du for mange klienter…
Nej, I ville selvfølgelig tale med mig, bare ikke med hinanden.
Jeg kan ikke undlade at tale med min kone i en måned.
Det vil jeg heller ikke. Det kan jeg ikke, selv hvis du bad mig om det.
Men I vil ikke finde sammen, og I vil ikke give slip.
I stedet udholder I bare ægteskabet, mens det går ned ad bakke.
Var det ikke én om dagen?
Vi drikker på en snusket bar midt på dagen efter parterapi.
Min disciplin er brugt op for i dag.
Ved du hvad?
Når jeg er på Stanhope og mindes vores liv sammen,
tænker jeg aldrig på det dårlige.
Jeg tænker kun på os, når vi har det bedst.
Vi griner og rækker altid ud efter hinanden.
Det er aldrig nok bare at være i samme rum.
Vi skal altid mærke hinanden for at vide, at vi er der.
Og når vi så er sammen, gør vi ikke andet for at undgå at gentage vores skænderier.
Det er ikke kun vores skyld.
Vores parterapeut…
-hader os. -Ja.
Jeg tror, at hun bliver skilsmissemægler på grund af os.
Ved du, hvad jeg tænkte på forleden?
Vores tur til Honduras, hvor du fik giftsumak overalt,
og jeg måtte pakke dine hænder ind i sokker, så du ikke kradsede.
-Der var zinksalve overalt. -Ja, en stor lyserød mand.
Meget griset.
Hvad med dengang, vi havde sex på taget i Paris, hvor du fik stød?
Det var det værd.
-Bare vi havde vidst det dengang. -Hvad?
Hvor godt vi havde det.
Vi bør gå. Hvis vi tager en drink mere, bliver det rigtig grimt.
-Hey. -Undskyld.
Det er okay.
Må jeg kigge forbi og hente min hørblazer?
Vores bedste kys nogensinde?
-Vores første uden for din lejlighed. -Nej, det tæller ikke.
-Jeg mener som et par. -Der har været mange.
-Jones Beach? -Hvilken gang?
Hvad med foran pejsen i hytten i Montana?
Nej, nu kan jeg huske det.
Fuck! Jeg er så sent på den.
Vent, giv mig et kys.
Farvel. Vi ses senere, ikke?
Godt. Elsker dig.
-Elsker dig. -Farvel.
Det var ikke det, jeg mente.
Værsgo, makker.
Godmorgen.
-Hej. -Hej.
-Jeg ville ikke vække dig. -Det er fint.
-Du har jo ikke sovet godt. -Det er okay.
Jeg har en morgenmad kl. 9.00.
Modtaget.
-Jeg kan aflyse. -Nej, det er fint.
Jeg tænkte bare, at vi måske skulle tale om i går aftes.
-Ja? -Ja.
Har du det skidt med det?
Nej.
Jeg ved det ikke. Har du det godt med det, der sker lige nu?
Lad os mødes til frokost.
Det er nok bedst, at vi taler om det i terapien i stedet.
Skal vi sige det til Colleen?
Vi gjorde det modsatte af, hvad hun bad os om.
John, jeg er forvirret.
Fisker vi efter en guldstjerne, eller prøver vi at redde vores ægteskab?
Hun skal ikke tro, at vi er mere selvdestruktive, end hun allerede tror.
-Ses vi til George-gallaen? -Nej, John jeg… Jeg kan ikke lige nu.
Så går jeg ud fra, at Rorys bryllup er udelukket.
Jeg elsker dig, men du forstår det stadig ikke.
Det er ikke lige så nemt for mig som for dig.
-Hvad er ikke? -At lade, som om alt er okay.
Jeg kan forsikre dig om, at det ikke er nemt for mig.
Tales vi ved senere?
Ja.
Jeg har ikke været her, siden hun døde.
Du ser forfærdelig ud.
-Wow. Mor er her virkelig. -Du er ved at blive grå.
På grund af stress.
Sid ned.
Det er hårdt.
Men du må spørge dig selv, hvad du har kontrol over.
Og hvad du kan redde.
-Hun tilgiver mig ikke. -For hvad?
For at ødelægge hendes liv, ødelægge hendes anonymitet,
ikke beskytte hende.
Jeg sad her med mor, som sagde, at uanset hvilken kvinde, jeg endte med,
ville hun have en illusion om et partnerskab,
men at hun ville skulle nøjes med at kredse om mig ligesom alle andre.
Hun var gift med USA's præsident. Hun kunne kun kredse om en stor mand.
Men du er ikke far, og Carolyn er ikke førstedame.
John, du datede utallige kvinder, som var villige til at lade dig være
universets centrum, og ingen af dem hang ved.
Så fandt du en, der ikke ville tilpasse sig det,
andre mente, du havde brug for, og du forelskede dig.
Nu tjener de kvaliteter, ilden og selvbeherskelsen,
dig ikke længere, og så er det et problem?
Jeg har gjort alt for at gøre hende glad.
Det, hun beder dig om, føles urimeligt, fordi ingen har bedt dig om det før.
Hele dit liv har folk været villige til at tage
de dele af dig selv, du ville give dem, men det er hun ikke.
Og sådan vil hun aldrig blive.
Jeg ved, at du føler, at dit liv er forudbestemt,
men det betyder ikke, at du ikke kan ændre det.
Spørgsmålet er, om du elsker hende nok til at gøre det?
Tak.
Jeg talte med John tidligere.
Han ringede for at spørge til dig.
-Hvad sagde du? -At han skulle ringe til dig.
Han tilbød at sætte mig af på Vineyard på vejen til Rorys bryllup.
Det vil smigre dig.
Sagde du ja?
Jeg siger ikke nej til et lift på en sommerfredag.
Du skulle have set ham, da jeg kom ned i morges.
Han var på vej på arbejde, som var det en normal dag.
Sagde du: "Kan du aflyse dit møde? Vi må tale sammen."
Det burde ikke være nødvendigt. Det er ikke min opgave at styre det.
Så var du tydeligvis ikke desperat efter at kommunikere.
Du tror, at på grund af det lort med far, er det, at han gik, det værste forræderi,
men du projicerer også ting over på John, der intet har med ham at gøre.
Hvis du virkelig ville arbejde på forholdet,
ville du sluge din stolthed, give slip på dit behov for at have ret,
og gøre det, der er i jeres forholds bedste interesse.
Jeg har ikke bestilt andet end at gå på kompromis.
Nej, for et kompromis indgås af fri vilje.
Du kan ikke klamre dig til fortiden og arbejde mod fremtiden samtidig.
-Lige her. John! -Skal du og din kone skilles?
Tak, fordi I kom.
Carolyn og jeg kunne forny vores løfter på Times Square,
og pressen ville kalde det et ophedet skænderi.
-Carolyn! -Herovre. Her.
Undskyld mig.
Hej. Du ser smuk ud.
-Tak. -Hvorfor skiftede du mening?
-Jeg ved, hvor vigtigt det er for dig. -John! John!
Og jeg ved, at jeg vil prøve.
Se på John. Se på John.
Du er tidligt på den.
Hvis jeg kom for sent, og du stormede ud, kunne jeg ikke fange dig.
Er det dit date-sted?
Hvad kan jeg sige? Jeg elsker laminerede menuer.
-Ved du, hvad jeg husker fra første date? -At min cykel blev stjålet?
Det, og…
Du følte, at du havde et skilt over hovedet, hvor der stod:
"Lækkermåsen dumper," og at det var alt, folk så, når de så på dig.
Jeg spurgte, hvad der stod på dit skilt, og du ville ikke sige det.
-Du har stadig ikke sagt det. -Jeg har ikke sagt det til nogen.
For hvis du vidste, at der stod:
"Håndter med omtanke. Ikke så barsk, som hun ser ud",
så havde løbet været kørt.
Jeg ville ikke være et mysterium, ikke et forsvarssystem at nedbryde.
Så ville du ikke blive.
Men jeg mødte dig…
og forelskede mig i dig, så det ville jeg ikke mere.
Jeg ville lukke dig ind.
Du fik mig til at indse, at jeg er en,
der vil elskes og drages omsorg for…
og passes på, og…
Hvordan ved vi, at vi ikke sårer hinanden?
Det gør vi ikke. Vi ved bare, at vi vil prøve.
-Og bygge et liv som partnere. -Men hvordan bliver det, John?
For jeg tror ikke, at vores ægteskab kan klare mere granskning.
Det ved jeg.
Og en del af det betyder, at jeg må genoverveje
mine forhold til alle og alt, der ikke er dig.
-For du kommer først. -Men du skal ikke føle, at du skal vælge.
Du er blevet bebyrdet med ufattelige forventninger.
Jeg forstår, hvis du vil prøve at leve op til dem.
Carolyn, du er det eneste i mit liv, som jeg ved, jeg er bestemt til.
Jeg elsker dig.
Jeg elsker også dig.
Jeg tænkte på, at hvis du har lyst, kan vi tage på en tur.
-Hvorhen? -Hvor som helst.
Paris. Belize. Tahiti.
Hvor længe?
Indtil vi beslutter at komme hjem. Hvornår det end er.
Når jeg kommer hjem fra Rorys bryllup,
kan vi se på et kort og finde den mest afsides ø, ingen har hørt om.
-Det havde jeg glemt. Rorys bryllup. -Tænk ikke på det.
-Caroline kommer ikke. -Jeg vil med.
Vil du?
Ja.
Jeg savner at danse med dig.
Det var nok endnu bedre end det første.
Jeg må hellere gå.
Jeg skal finde en kjole.
-Hvad hvis vi forhaster os? -Hvad mener du?
Vi er endelig ved at være et godt sted.
Jeg ved ikke, om et kæmpe Kennedy-bryllup er det rette træk for os lige nu.
Det er normalt at være nervøs og ængstelig,
men I to går ind til weekenden med en helt anden tankegang end før.
Få ordnet negle. Tag den derfra.
-Okay. -Et skridt ad gangen.
-Vi ses snart. -Tak, Laur. Vi ses snart.
-Hyannis Port. -Hej, det er John Kennedy.
Anmoder om vejrbriefing til et VFR-fly
fra Essex County til Martha's Vineyard med afgang kl. 18.00.
Ja.
-Hvad sagde hun helt præcis? -At hun var nervøs.
-Jeg troede, vi var kommet videre. -Ingen af jer ændrer jer natten over.
-Jeg sætter mig hos ham lidt. -Okay.
Må jeg komme ind i cockpittet?
Undskyld mig. Fuck.
Jeg har savnet dig.
Det tænkte jeg nok.
-Er alt i orden? -Ja, sæt dig hellere tilbage igen.
Jeg vil blive hos dig.
HÆLDNINGSINDIKATOR
Det er okay. Træk vejret. John, træk vejret.
Bare træk vejret.
TEST - FEJL
NEDSTIGNINGSINDIKATOR 30 METER/MINUT
Kystvagten, flyveplads Cape Cod, det er underofficer Rietta.
Et fly er ikke landet her på Martha's Vineyard.
-Hvad er flynummeret? -Piper Papa Alpha 32 Romeo 301 Saratoga.
-Og pilotens navn? -John F. Kennedy Jr.
Sidst set ved afgang fra Essex County 48 km ude på indflyvningen.
Så måtte jeg skifte…
Bare rolig, jeg åbner.
-Kan jeg hjælpe? -Undskyld forstyrrelsen.
Vi er fra sherifkontoret i Custer.
Din familie har prøvet at ringe, men der er ingen dækning herude.
-Hvad er der galt? -Det er din bror. Hans fly er forsvundet.
Hallo?
Hvad? Jeg… Undskyld, kan du gentage det?
Nej, det er korrekt. Sådan forstod jeg det.
Jeg kan vente, men svaret ændrer sig næppe.
De kan have et fly klar om en time. Hvad vil du sige til børnene?
Bare at vi skal hjem.
-Har du talt med Hyannis lufthavn? -Nej, jeg kom ikke igennem.
-Teddy sagde, at de ikke landede der. -Ved vi, at de lettede?
Ja, det er bekræftet fra Essex County. Der må være en forklaring.
Vi begynder udsendelsen med seneste nyt.
John F. Kennedy Jr.'s fly er forsvundet ud for Massachusetts' kyst.
Piper Saratoga-flyet forsvandt angiveligt fra radaren
på vejen fra New Jersey til Martha's Vineyard.
Kystvagten understreger, at det er en eftersøgnings- og redningsmission.
Myndighederne opfordrer alle med oplysninger til at melde sig.
FLERE TÅRER - FORSVUNDET
Senator Kennedy, præsidenten er i telefonen.
Hr. præsident.
Jeg forstår.
Vi værdsætter din indsats.
Tak, fordi du ringede.
Sig ikke mere.
Jeg beder dig.
Sig ikke noget.
-De siger … -Jeg er ligeglad, Ed.
Jeg gør det ikke igen, okay? Jeg vil ikke.
Kom og sæt dig.
Jeg går ikke, Ed. Jeg bliver lige her. Så snart jeg går derud…
Han var her lige.
Han må ikke være død, Ed.
Han må ikke være død!
Det giver ingen mening! Forstår du?
Det giver ingen fucking mening. Ingen fucking mening.
Han er ikke død!
Det er han ikke! Det er han ikke.
Skat…
-Det passer ikke. -Skat, det gør mig så ondt.
Gør det ikke mod mig. Jeg kan ikke gøre det igen.
Teddy ringede igen.
Vi må diskutere begravelsesforberedelserne.
Hvor vil de da holde den, i Peterskirken?
Hvad skal jeg sige til ham?
At jeg giver ham besked, når jeg har besluttet mig.
New York Times ringede også.
I hele hans liv var han bundet til den lille dreng.
Desperat efter at vriste sig fri af en tragedie, han end ikke kunne huske.
Det eneste, han ville, var bare at være.
Og han vil kun blive husket for det, han kunne være blevet.
Hvis man flyver udelukkende på visuel navigation
og stoler på kystens lys og horisonten i stedet for flyinstrumenterne,
og man pludselig flyver i bælgmørke med tåge overalt,
smelter havet og himlen sammen til et sort hul,
og så kan man opleve rum-retningsforstyrrelse.
Så ved man ikke, hvad der er op og begynder at korrigere flyet baseret på,
hvad ens svækkede hjerne fortæller en i stedet for virkeligheden.
Vidste de, at de var ved at styrte ned?
De vidste, at der var noget galt, men nej, ikke nødvendigvis.
Jeg talte med en fra havarikommissionen.
Han forklarede, at det er som at blive opslugt af en bølge, hvor vandet…
-Lad mig starte med at kondolere. -Hvor er hun?
-Hvem? -Din kone.
Hun skulle være her. Hvor er hun?
Jeg tror, at hun følte, set i lyset af omstændighederne,
at det var bedre, hvis jeg hjalp med at aftale nærmere om de jordiske rester.
Jaså?
Hun tænkte udelukkende på dine følelser.
Er det påskuddet, hendes advokater fandt på? Mine følelser?
-I så fald bør hun fyre dem. -Skal vi ikke…
Præsident Clinton har tilbudt, at John bliver begravet
på Arlington kirkegård sammen med præsident Kennedy og Jackie
ved den evige flamme.
Hvis vi vil holde John og Carolyn sammen, foreslår vi Holyhood,
Kennedy-familiens familiegravsted i Brookline i Massachusetts.
Hvorfor skulle min datter begraves i en delstat, hun ikke er knyttet til?
Og antyder du, at det er mine to valgmuligheder,
som du så venligt har fremlagt for mig?
Nej, selvfølgelig ikke.
Men hvis du foretrækker, at Carolyn begraves sammen med John,
vil familien insistere på, at det bliver sammen med Kennedy-slægtningene.
"Familien vil insistere."
Hvor vover du at sidde der og diktere vilkårene.
Nej, jeg videregiver blot Kennedy-familiens ønsker.
Hvis Kennedy-familien går så højt op i det, hvorfor sendte de så dig?
Hvad du end beslutter at gøre med Carolyns jordiske …
Du siger hele tiden hendes navn. Du siger hele tiden "Carolyn".
Må jeg minde dig om, at jeg ikke havde en, men to døtre
ombord på det fly, som han forulykkede?
Selvom vi ikke kan gå tilbage til det, vi engang havde,
betyder det ikke, at vi ikke kan få det, vi altid har ønsket os.
Mød mig ved begyndelsen Din J
Din mand skal arbejde på sine manerer.
Jeg tror, der er sket en misforståelse.
Der var ingen misforståelse angående, hvad han sagde eller hvordan.
Jeg ved, at hans hensigt var at koncentrere sig om logistikken
for ikke at forværre situationen.
Så send en mindre tungnem talsperson næste gang.
Jeg bør måske gå.
Jeg er ikke færdig, og jeg vil ikke affærdiges for anden gang.
Medierne siger, at de styrtede ned,
fordi Carolyn fik ordnet negle, hvilke forsinkede deres afgang.
Ikke at din bror ikke var godkendt til at flyve om natten og alligevel lettede,
men at hun sinkede dem. Hendes forfængelighed.
Er du klar over det?
Jeg læser ikke nyheder længere.
Jeg har kun deres eftermæle at beskytte.
Der er fotos af din bror, der stråler,
på forsiden af alle aviser og blade.
Carolyns foto er som regel indeni, og Lauren er nærmest en fodnote,
men hun var ikke berømt, så hendes ansigt sælger nok ikke aviser.
Min tro har givet mig mulighed for at forstå verden.
Den hjalp mig med at forstå de store eksistentielle spørgsmål.
Men nu…
er der kun en øredøvende stilhed.
Hvordan lever man i en verden, der ikke giver mening?
Hvordan står man op om morgenen?
Så snart man åbner øjnene.
Venter man et sekund længere, indser man, at den verden, man vågner til, er…
smertefuldt ufuldstændig.
Da jeg var 18, boede jeg i London
hos en ven af familien, der var medlem af parlamentet.
En aften forlod vi hans hus, og en bombe sprang.
IRA havde plantet en under forhjulet på hans bil,
og den eneste grund til, at vi ikke døde, var fordi vi var forsinkede.
Det plagede mig i så mange år.
Jeg forstod ikke, hvorfor så meget slemt var sket for folk i min familie.
Men af en eller anden grund blev jeg skånet for den bombe.
Det eneste, jeg lærte af den oplevelse, var,
at der ikke er nogen mening med, at nogle af os må blive her lidt længere.
Vi ved kun, at tiden ikke tilhører os.
Der er ingen garantier.
Du ved det sikkert allerede om mig nu, men jeg lukker ikke folk ind så let.
Måske tvivler jeg på deres motiver,
eller også føler jeg måske, at jo færre mennesker jeg kender…
jo færre mennesker skal jeg sørge over.
Jeg kendte desværre ikke Lauren så godt.
Men jeg vidste, at hun var utrolig klog,
sjov, smuk og dynamisk.
Men jeg kendte Carolyn, og jeg vidste, at hun havde det svært.
Men i stedet for at kontakte hende…
vil jeg fortryde, hvad jeg ikke gjorde…
og hvad jeg kunne have gjort, i resten af mit liv.
Hun sagde, at hun ikke genkendte den, hun var blevet.
Og nu vil den person være udødeliggjort for evigt.
Jeg ville bare ønske, at hun havde levet længe nok til
at blive husket for noget andet. Som hun plejede at være.
Jeg har hørt folk sige:
"Det gør mig ondt" så mange gange i mit liv.
Det begynder at lyde som hvid støj, som når folk siger: "Gud velsigne dig."
Men nu sidder jeg her over for dig.
Og jeg vil bare sige, hvor ondt det gør mig.
Men jeg ved også, at det ikke er nok.
Nej.
Og det vil aldrig være nok.
Jeg husker en samtale, jeg havde med John for noget tid siden,
hvor han sagde, at han ville kremeres og have sin aske spredt ud over havet.
Jeg tænkte på, om…
vi måske kunne sprede John, Carolyn og Lauren sammen.
Som en.
i vores hjerter for evigt
MINDEUDGIVELSE JOHN FITZGERALD KENNEDY JR.
TRAGEDIE FAR OG SØN
TIL MINDE OM VORES ELSKEDE JOHN, CAROLYN OG LAUREN
HVIL I FRED EN GOD AMERIKANSK MAND
-Bilerne holder nedenunder. -Okay, tak.
Jeg spørger ikke, hvordan du har det, for det er et tåbeligt spørgsmål.
Jeg vidste, han var død.
Så snart jeg hørte dem banke på døren, mærkede jeg en forandring.
En overvældende følelse af frygt.
Det oplevede jeg også, da jeg blev ringet op om mine forældres fly.
Jeg var 27 år gammel. Jeg havde tre børn og en nyfødt.
Jeg kan huske, at telefonen ringede i vores hus i Hyannis,
og af en eller anden grund tog jeg den ikke.
Men så ringede den igen. Igen og igen.
Jeg indså slet ikke, hvor ung du var, da det skete.
Det gjorde jeg heller ikke.
Jeg ved, jeg ikke er en Kennedy af blod, men vi to er ens på mange måder.
Vi er stolte af vores beslutsomhed og uafhængighed.
Derfor har vi så stor modvilje mod medlidenhed i alle former.
Som om det ikke er nok at skulle overleve alle disse tab.
Vi skal også sikre os, at vi ikke defineres af dem. Det er udmattende.
Det er svært at forestille sig ikke at have det sådan her hver dag.
Tja, sorgen vil altid være der.
Det er ens forhold til sorgen, der ændrer sig.
På et tidspunkt indser man, at man kan gøre noget med den.
Fordi du følte, du ikke havde noget valg?
Nej, for da jeg ikke havde et, vidste jeg, at jeg kunne.
Jeg forstår trangen til at trække sig endnu mere.
At komme væk fra de nysgerrige øjne og den bekymrede hvisken.
Men privatliv sikrer ikke altid fred. I så fald var jeg forsvundet for længst.
Vi er Kennedy-kvinder, og vi er her endnu. Det må ikke være forgæves.
"Døden er ingenting.
Den tæller ikke.
Jeg er kun gået ind i værelset ved siden af.
Der er ikke sket noget.
Alt forbliver præcis, som det var.
Jeg er mig, og du er dig,
og det gamle liv, vi levede så kærligt sammen,
er uberørt, uforandret.
Hvad end vi var for hinanden, det er vi stadig.
Kald mig ved det gamle, velkendte navn.
Tal om mig på den lette måde, som du altid gjorde.
Anlæg ikke en anden tone.
Bær ingen forceret stemning af højtidelighed eller sorg.
Livet betyder det samme, som det altid har gjort.
Det er det samme, som det altid har været."
"Stå ikke ved min grav og græd.
Jeg er der ikke, kig ikke ned.
Jeg er de vinde, som ingen kan se.
Jeg er diamantens glimt i sne.
Jeg er solen på marker og hegn.
Jeg er den blide efterårsregn.
Når du vågner op ved morgengry,
er jeg den glade flok bag sky
af stille fugle over tage og tinder.
Jeg er de stjerner, der funkler og skinner.
Stå ikke ved graven i sorg og nød.
Jeg er der ikke, jeg er ikke død."
Inspireret af "Once Upon a Time" af Elizabeth Beller
Tekster af: Mille Dyre Egegaard