Inspirert av ekte hendelser. Med fiksjon. Likheter er av dramatiske grunner.
Og dette er en gjentagende drøm du har?
Ja.
Og i den kjører dere to i den kabrioleten
i bilkortesjen i Dallas, men det er du som er skadet?
Hva har du på deg?
Det samme som moren hans.
Den rosa tweed-drakten og den lille hatten.
Hun hater hatter.
Ja.
Det har åpenbart sammenheng
med det vi snakker om i timene våre.
Tanken på at du betaler prisen for Johns berømmelse og ambisjoner.
Det viser også en enorm frykt for å møte den virkelige verden.
La oss prøve å spekulere.
Kanskje om jeg var hjemme og sov med henne,
ville hun ikke hatt mareritt.
Du bestemte deg for å dra. Så sier du at fraværet ditt er problemet?
Vi ville ikke si noe vi ikke kan ta tilbake.
Ja, man kan gå en tur. Man flytter ikke ut.
-Jeg flyttet ikke ut. -Du dro, og så…
Du kom ikke tilbake.
-Hvordan beskriver du det? -Herregud.
Om instinktet ditt er å stikke når det blir tøft,
hvordan vet jeg du ikke vil fortsette?
Jeg gjorde det klart at skilsmisse ikke var aktuelt.
Så jeg bør føle meg trøstet fordi du deklarerte det på egen hånd?
Det betyr at min eneste mulighet er å få ekteskapet til å fungere.
Det er forskjell på å ikke ville mislykkes
og ville lykkes.
John ser ekteskapet vårt gjennom media.
Han tenker mer på hvordan vi fremstår enn på selve problemene.
Vi kan ikke bare ignorere det faktum
at vi lever under mikroskop, fordi det er ubeleilig.
Jeg kan ikke være den tredje i ekteskapet.
Og tilbringe resten av livet med å konkurrere mot alle andre,
familiens arv eller magasinet hans.
Jeg vet at dette vil høres kontraintuitivt ut,
men basert på alt jeg hører,
vil jeg anbefale en prøveseparasjon.
Hva?
Er skilsmisse rådet ditt for ekteskapet vårt?
Nei.
Jeg tror en del av grunnen til at dere to ikke finner klarhet,
er at dere sitter fast i en overgangstilstand.
Kanskje om dere kutter kontakten en liten stund,
får dere en klarere idé om hva dere går glipp av
eller hvordan livet deres faktisk ville vært uten den andre.
Hvor lenge?
Ja, én eller to uker?
Én måned, kanskje to.
Har du for mange klienter, eller…
Nei. Dere vil åpenbart møte meg, men ikke hverandre.
Jeg kan ikke la være å snakke med kona i én måned.
Ja, jeg vil ikke det heller.
Jeg tror ikke jeg kunne om du ba meg om det.
Dere blir ikke sammen igjen, dere gir ikke slipp,
og i stedet kjemper dere ekteskapet inn i en nedadgående spiral.
Hva med én sigarett om dagen?
Vi drikker på en bule
midt på en arbeidsdag etter ekteskapsrådgivning.
Disiplinen min er ødelagt for i dag.
Vil du høre noe rart?
Når jeg er på Stanhope og mimrer om livet vårt sammen,
tenker jeg aldri på de dårlige øyeblikkene.
Alt jeg tenker på, er oss på vårt beste.
Vi ler, og vi strekker alltid ut en hånd.
Aldri nok for oss å bare være i samme rom.
Vi må alltid kjenne på hverandre for å vite at vi er der.
Og når vi er sammen,
er det alt vi kan gjøre for å ikke krangle igjen.
Jeg tror ikke det bare er vår skyld.
Ekteskapsrådgiveren vår
-hater oss. -Ja.
Jeg tror hun vil bli skilsmisse-megler på grunn av oss.
Vet du hva jeg tenkte på her om dagen?
Den turen vi tok til Honduras da du fikk giftsumak overalt.
Jeg måtte pakke hendene dine i sokker for å hindre at du klødde.
-Det var sinksalve overalt. -Ja, en stor og rosa mann.
Skikkelig griseri.
Hva med da vi hadde sex på taket i Paris,
og du nesten fikk støt?
Verdt det.
Om vi bare visste da.
Hva da?
Hvor bra vi hadde det.
Vi bør dra.
Én drink til, så blir vi virkelig en trist historie.
-Hei. -Beklager.
Det går bra.
Kan jeg stikke innom og hente den linblazeren?
Beste kysset vi har hatt?
Må være vårt første utenfor leiligheten din.
Nei, det teller ikke.
Jeg mener som et par.
-Det har vært mange. -Ja.
Jones Beach?
Hvilken gang?
Hva med ved peisen i hytta i Montana?
Nei, jeg husker hva det var.
Faen! Jeg er så sen.
Vent, gi meg et kyss.
Ha det. Vi sees senere, ok?
Ok. Elsker deg.
-Elsker deg. -Ha det.
Ha det.
Ikke det jeg så for meg.
Vær så god, kompis.
God morgen.
-Hei. -Hei.
-Jeg ville ikke vekke deg. -Det går bra.
-Jeg vet du ikke har sovet godt. -Det går bra.
Jeg har frokost kl. 09.00.
Skjønner.
-Jeg kan avlyse. -Nei, det går bra.
Jeg bare… Jeg tenkte vi kanskje ville snakke om i går kveld.
-Ja? -Ja.
Angrer du?
Nei.
Jeg vet ikke.
Syns du det som skjer nå, er bra?
Skal vi møtes til lunsj?
Det er best at vi snakker om det i rådgivningstimen uansett.
Tror du vi sier det til Colleen?
Vi gjorde det motsatte av det hun ba oss om.
Jeg er forvirret.
Prøver vi å få en gullstjerne eller redde ekteskapet vårt?
Jeg vil ikke hun skal tro vi er mer selvdestruktive
enn hun allerede gjør.
-Kommer du på George-gallaen? -Nei, John, jeg…
Jeg kan bare ikke akkurat nå.
Så da antar jeg at Rorys bryllup er uaktuelt.
Jeg elsker deg, men du skjønner fortsatt ikke.
Det er ikke like lett for meg som for deg.
Hva da?
Å late som om alt er i orden.
Jeg kan forsikre at dette er alt annet enn lett for meg.
Snakkes senere?
Ja.
Jeg har ikke vært her siden hun døde.
Du ser forferdelig ut.
-Jøss. Mamma er virkelig her med oss. -Du er grå i håret.
Stress forårsaker det.
Sett deg.
Det er mye.
Du må spørre deg selv om hva du kan kontrollere.
Og hva du kan redde.
-Hun tilgir meg ikke. -For hva?
Å ødelegge livet hennes og anonymiteten hennes.
Å feile i å beskytte henne.
Jeg husker jeg satt her med mamma.
Hun sa at alle kvinnene jeg ville ende opp med,
ville tro at vi inngikk et partnerskap
når de egentlig bare ville gå i bane rundt meg som alle andre.
Hun var gift med USAs president.
Alt hun kunne, var å gå i bane rundt en stor mann.
Du er ikke pappa, og Carolyn er ikke førstedamen.
Du datet utallige kvinner som var mer enn villige til å la deg
være universets midtpunkt. Ingen varte.
Så møtte du en som ikke ville henfalle
til hva enn de trodde du trengte, og du forelsket deg.
De egenskapene, den ilden og selvbesettelsen
tjener deg ikke lenger, og du hevder urett?
Jeg har prøvd alt jeg kan for å gjøre henne lykkelig.
Det hun ber om, føles urimelig
fordi ingen har bedt deg om det før.
Hele livet ditt har folk vært villige til å ta
det du er villig til å gi dem, men det er ikke hun.
Hun blir aldri en som vil det.
Jeg vet du har følt at livet er forutbestemt,
men det betyr ikke at du ikke kan endre det.
Spørsmålet er om du elsker henne nok til å gjøre det.
Takk.
Jeg snakket med John.
Han ville vite hvordan det går med deg.
-Hva sa du? -"Ta telefonen
og ring henne selv."
Han tilbød å slippe meg av på Vineyard på vei til Rorys bryllup.
Det vil få deg på gli.
Sa du ja?
Jeg sier ikke nei til skyss på en sommerfredag.
Du skulle sett ham da jeg kom ned i morges.
Skulle på jobb som om det var en vanlig dag.
Sa du: "Kan du avlyse møtet ditt? Vi må snakke sammen."
Jeg burde ikke måtte det. Ikke min jobb å belære ham.
Da var ikke du heller så desperat etter å kommunisere.
Du tror at grunnet det med pappa, er det at han dro
det største sviket.
Men du projiserer dritt på John som ikke har noe med ham å gjøre.
Om du virkelig vil jobbe med forholdet,
svelger du stoltheten din, kaster bort trangen til å gjøre det rette
og gjør det som er best for forholdet.
Jeg har bare inngått kompromisser for ham.
Er bare et kompromiss om du gjør det selv.
Du kan ikke klamre deg til fortiden og jobbe mot fremtiden samtidig.
-Her. John! -Skal du og kona di skilles?
Takk for at dere kom.
Carolyn og jeg kunne fornyet løftene våre på Times Square,
og pressen ville kalt det en opphetet krangel.
Carolyn!
Her borte.
Unnskyld meg.
Hei. Du er vakker.
-Takk. -Hvorfor ombestemte du deg?
Jeg vet hvor viktig dette er for deg.
Denne veien!
Og jeg vet at jeg vil prøve.
Se på John.
Du er tidlig ute.
Om jeg var sen og du stormet ut, ville jeg ikke tatt deg igjen.
Favorittsted for dater?
Hva kan jeg si? Jeg er svak for laminert meny.
Vet du hva jeg husker fra første date?
-At sykkelen min ble stjålet? -Ja.
Det, og…
Du sa du følte du hadde et skilt over hodet som sa:
"Kjekkas strøk", og at det var alt folk så mens de så på deg.
Jeg husker jeg spurte hva som sto på skiltet ditt. Du ville ikke si det.
Du har ennå ikke sagt det.
Tror ikke jeg har sagt det til noen.
Om du visste hva som sto på det…
"Vær forsiktig, ikke så tøff som hun ser ut."
Jeg hadde blitt avslørt.
Ikke noe mysterium for deg å løse, ikke noe forsvarssystem å avvæpne.
Derfor ingen grunn til å bli.
Så møtte jeg deg…
og forelsket meg i deg. Jeg ville ikke gjøre det lenger.
Ville slippe deg inn.
Du fikk meg til å innse at jeg er en som…
vil bli elsket, pleiet…
og tatt vare på, og…
Vet ikke om vi vil såre hverandre.
Det gjør vi ikke.
Vi vet bare at vi vil prøve.
Og bygge et liv for oss selv som partnere.
Men hvordan ser det ut, John?
For jeg tror ikke ekteskapet vårt tåler mer granskning.
Jeg vet det.
En del av det betyr at jeg må revurdere
forholdet mitt til alle og alt som ikke er deg.
-Fordi du kommer først. -Jeg vil ikke du skal føle at du må velge.
Jeg vet at du har blitt tynget av ufattelige forventninger.
Jeg ville aldri klandret deg for å oppfylle dem.
Carolyn.
Du er det ene i livet mitt som jeg vet er skjebnebestemt for.
Jeg elsker deg.
Jeg elsker deg også.
Jeg tenkte at hvis du er klar, kan du og jeg dra på en tur.
-Hvor? -Hvor enn du vil.
Paris. Belize. Tahiti.
Hvor lenge?
Til vi vil hjem.
Hvor enn det er for oss.
Jeg er tilbake fra Rorys bryllup søndag.
La oss ta frem et verdenskart
og finne den mest avsidesliggende øya ingen har hørt om.
Jeg glemte det.
-Rorys bryllup. -Ikke tenk på det.
-Caroline kommer ikke. -Jeg vil dra.
Vil du?
Ja.
Jeg savner å danse med deg.
Det kan ha vært enda bedre enn første gang.
Jeg bør gå.
Må finne en kjole.
Hva om vi forhaster oss?
Hva mener du?
At vi endelig nærmer oss noe bra,
og jeg vet ikke om å utsette oss for de nysgjerrige øynene
i et massivt Kennedy-bryllup er løsningen for oss nå.
Normalt å være engstelig og skeptisk, men dere går inn i helgen
med et helt annet tankesett enn før.
Dra og fiks neglene.
Ta det derfra.
-Ok. -Ett steg av gangen.
-Glad i deg. -Takk, Laur. Sees snart.
-Hyannis Port. -Hei, dette er John Kennedy.
Jeg ber om værbrifing for et VFR-fly
fra Essex til Martha's Vineyard med avgang rundt kl. 18.00.
Ja.
Hva sa hun?
-Hun var nervøs. -Hva…
Trodde vi var ferdige med dette.
Ingen av dere vil forandre dere over natten.
Jeg skal sitte litt med ham.
Ok.
Tillatelse til å komme inn?
Unnskyld meg. Faen.
Jeg har savnet deg.
Jeg hadde det på følelsen.
Er alt i orden?
Ja, du bør gå tilbake til setet ditt.
Jeg vil sitte hos deg.
Det går bra. Bare pust. John.
Bare pust.
TEST FEILET
VERTIKAL HASTIGHET
USAs kystvakt, flystasjon Cape Cod. Underoffiser Rietta her. Kan jeg hjelpe?
Manglende ankomst på Martha's Vineyard.
-Får jeg flyinformasjonen? -Piper papa-alpha-32-romeo-301Saratoga.
-Navnet på piloten? -John F. Kennedy Jr.
Sist sett forlate Essex. Femti mil unna landing.
Jeg må endre…
Det går bra. Jeg går.
-Kan jeg hjelpe dere? -Beklager forstyrrelsen.
Vi er fra Custer sheriffkontor.
Familien har prøvd å nå dere på mobilen, men vi vet det ikke er dekning her.
Hva er galt?
Det er broren din.
Flyet hans er meldt savnet.
Hallo?
Hva? Jeg…
Unnskyld, kan du si det igjen?
Nei, det stemmer. Det var det jeg forsto.
Jeg kan vente om du vil sjekke. Jeg tror ikke svaret endrer seg.
De kan ha et fly klart innen én time.
-Ok. -Hva vil du si til barna?
Jeg vet ikke. Vi må hjem.
-Snakket med Hyannis flyplass? -Nei, jeg kom ikke gjennom.
Teddy sa de ikke landet der.
Men vi vet at de tok av?
Ja, vi fikk bekreftelse fra Essex flyplass.
Det er nok en forklaring.
Vi begynner i kveld med siste nytt.
John F. Kennedy Jr. sitt fly er meldt savnet
utenfor Massachusetts.
Piper Saratoga-flyet skal ha forsvunnet fra radaren
på vei fra New Jersey til Martha's Vineyard.
Kystvakten understreker
at dette forblir et redningsoppdrag.
FORSVUNNET
Myndighetene oppfordrer alle med informasjon til å stå frem.
FLERE TÅRER
Senator Kennedy, presidenten er på tråden.
Herr president.
Jeg forstår.
Vi setter pris på innsatsen.
Takk for at du ringte.
Ikke si noe.
Jeg ber deg.
Ikke si noe.
-De rapporterer… -Jeg bryr meg ikke.
Jeg gjør ikke dette igjen, ok?
Det gjør jeg ikke.
Kom og sett deg.
Jeg drar ikke, Ed. Jeg blir her, ok?
Så snart jeg går ut…
Han var nettopp her.
Han kan ikke være borte, Ed.
Han kan ikke være borte!
Det gir ingen jævla mening! Forstår du meg?
Det gir faen meg ingen mening.
-Han er ikke borte! -Jeg vet det.
Han er ikke det!
Kjære…
-Det er ikke sant. -Kjære, jeg er så lei for det.
Ikke gjør dette mot meg. Jeg kan ikke gjøre det igjen.
Teddy ringte igjen.
Vi må diskutere begravelsen.
Hvor ville han hatt den? St. Peters kirke?
Ja. Hva vil du jeg skal si til ham?
At jeg skal si fra når jeg har bestemt meg.
New York Times ringte også.
Han tilbrakte hele livet bundet til den lille gutten,
desperat etter å frigjøre seg fra en tragedie han ikke engang husket.
Alt han ville, var å bare være.
Alt han vil bli husket for, er hva han kunne ha blitt.
Om du flyr ved hjelp av visuell navigasjon
og er avhengig av lysene fra kysten, horisonten,
istedenfor instrumentene,
og du plutselig flyr i bekmørket med tåke overalt,
blir havet og himmelen et sort hullet,
og du kan oppleve det som kalles romforvirring.
Du vet ikke hvilken vei som er opp,
så du begynner å korrigere flyet
basert på det din svekkede hjerne sier, istedenfor virkeligheten.
Ville de ha visst at de styrtet?
De ville ha visst at noe var galt, så klart,
men nei, ikke nødvendigvis.
Jeg snakket med en i NTSB,
og han forklarte at det er som å bli tatt av en bølge.
Vannet er…
La meg begynne med å kondolere.
Hvor er hun?
-Unnskyld? -Kona di.
Hun skulle vært her. Hvor er hun?
Jeg tror hun bare følte, i lys av omstendighetene,
at det var bedre om jeg hjalp til med å ordne med levningene.
Sier du det?
Jeg forsikrer deg om at hun bare prøvde å tenke på følelsene dine.
Er det påskuddet advokatene hennes fant på?
Følelsene mine?
I så fall bør hun sparke dem.
Hva om vi…
President Clinton har tilbudt at John skal begraves
på Arlington nasjonale gravlund sammen med president Kennedy og Jackie,
ved siden av Den evige flammen.
Men om vi vil holde John og Carolyn sammen,
foreslår vi Holyhood,
Kennedys familiegravplass i Brookline i Massachusetts.
Hvorfor skulle datteren min begraves i en delstat hun ikke er tilknyttet?
Foreslår du at det er mine to valg
som du så vennlig la frem for meg?
Nei, selvfølgelig ikke.
Men om du foretrekker at Carolyn skal begraves med John,
vil familien insistere på at han er ved siden av
de avdøde Kennedy-slektningene.
"Familien vil insistere."
Så frekt av deg å sitte der og prøve å diktere vilkår.
Nei, jeg videreformidler bare Kennedy-familiens ønsker.
Om Kennedy-familien føler så sterkt for dette,
hvorfor sendte de deg?
Uansett hva du gjør med Carolyns levninger…
Du sier navnet hennes.
Du sier "Carolyn" hele tiden.
Kan jeg minne deg på at jeg ikke hadde én, men to døtre
på det flyet han krasjet?
Selv om vi ikke kan gå tilbake til det som en gang var,
kan vi få det vi alltid har ønsket oss.
Møt meg der vi begynte - Kjærlig hilsen, J
Mannen din må jobbe med manerene sine.
Jeg tror det har vært misforståelser.
Det var ikke noen misforståelse i hva han sa eller hvordan han sa det.
Vel, jeg…
Intensjonen hans var å konsentrere seg om logistikken
for å ikke forverre situasjonen.
Kanskje du bør sende en mindre tungnem talsperson neste gang.
Kanskje best at jeg drar.
Jeg er ikke ferdig, og vil ikke avvises en gang til.
Noen i media sier at de krasjet
fordi Carolyn fikset neglene
og utsatte avgangen.
Ikke at broren din ikke kunne fly i mørket, men tok av likevel,
men at hun forsinket dem.
Hennes forfengelighet.
Er du klar over det?
Jeg sluttet å lese nyhetene.
Jeg har ikke annet å beskytte enn ettermælet deres.
Det er bilder av broren din som stråler rundt i verden,
på forsiden av alle aviser og magasiner.
Carolyns bilde er vanligvis inni,
og Lauren er praktisk talt en fotnote,
men hun var ikke berømt, så ansiktet hennes selger vel ikke aviser.
Troen min har latt meg forstå verden.
Den hjelper meg å forstå de store eksistensielle spørsmålene.
Men nå…
er det bare en øredøvende stillhet.
Hvordan leve i en verden som ikke gir mening?
Hvordan komme seg ut av sengen?
Så snart du åpner øynene.
Ett sekund til, og du innser at verdenen du våkner til, er…
smertefullt ufullstendig.
Da jeg var 18 år, bodde jeg i London
hos en venn av familien som var parlamentsmedlem.
En kveld gikk en bombe av da vi forlot huset hans.
IRA hadde plassert en under høyre fordekk på bilen hans.
Eneste grunn til at vi ikke var i den, var at vi var sent ute.
Det plaget meg i så mange år.
Jeg forsto ikke hvorfor så mange fæle ting skjedde
med folk i familien min.
Av en eller annen grunn ble jeg spart den dagen en bombe gikk av.
Det eneste jeg fikk ut av den opplevelsen,
var at det ikke er noen grunn
til at noen av oss får bli her litt lenger.
Alt vi vet, er at tiden ikke tilhører oss.
Ingenting er lovet.
Du vet nok allerede dette om meg,
men jeg er ikke en som slipper folk innpå meg lett.
Kanskje jeg betviler motivene deres,
eller kanskje det er fordi jeg har en følelse av at jo færre jeg kjenner…
jo færre vil jeg måtte sørge over.
Jeg kjente dessverre ikke Lauren så godt.
Men jeg visste at hun var veldig smart,
morsom, vakker og dynamisk.
Men jeg kjente Carolyn.
Og jeg visste at hun slet.
Og istedenfor å hjelpe henne…
vil jeg angre på det jeg ikke gjorde…
og det jeg kunne ha gjort, resten av livet.
Hun sa hun ikke gjenkjente hvem hun hadde blitt.
Og nå vil den personen bli udødeliggjort for alltid.
Jeg skulle bare ønske hun hadde levd lenge nok
til å bli husket for noe annet.
Den hun pleide å være.
Jeg har hørt folk
kondolere så mange ganger i løpet av livet mitt.
Det begynner å høres ut som hvit støy, som når folk sier: "Gud velsigne deg."
Men nå sitter jeg her overfor deg…
og alt jeg vil si, er hvor leit det er.
Jeg vet også at det ikke er nok.
Nei.
Og det vil aldri være nok.
Jeg husker en samtale jeg hadde med John for en stund siden.
Han sa han ville kremeres og få asken sin spredt over havet.
Jeg lurte på om
vi kanskje kunne spre Johns, Carolyns og Laurens aske sammen.
Som én.
Johannes 3,16
MINNE-UTGAVE
TRAGEDIE
TIL MINNE OM VÅRE ELSKEDE JOHN, CAROLYN OG LAUREN. HVIL I FRED.
HVIL I FRED - EN GOD AMERIKANSK MANN
Bilene er nede.
Ok, takk.
Jeg skal ikke spørre hvordan det går. Jeg syntes alltid det spørsmålet var idiotisk.
Jeg visste at han var borte.
Da jeg hørte hamringen på døren, følte jeg en endring.
En overveldende følelse av frykt.
Jeg følte det samme da jeg ble oppringt om flyet til foreldrene mine.
Jeg var 27 år. Jeg hadde tre barn, ett av dem nyfødt.
Jeg husker bare at telefonen ringte i huset vårt i Hyannis,
og av en eller annen grunn tok jeg den ikke.
Og så ringte den igjen. Igjen og igjen.
Jeg tror ikke jeg innså hvor ung du var da det skjedde.
Jeg tror ikke jeg innså hvor ung jeg var.
Jeg vet jeg ikke er en Kennedy av blod, men du og jeg er like på mange måter.
Vi er stolte av besluttsomhet og uavhengighet.
Derfor er vi motvillige angående medlidenhet i alle former.
Det er ikke nok at vi må overleve alt dette tapet.
Vi må sørge for at vi ikke blir definert av det.
Det er utmattende.
Vrient å se for seg en verden der jeg ikke føler det hver dag.
Sorgen vil alltid være der.
Men det er forholdet ditt til sorgen som endrer seg.
På et tidspunkt innser du at du kan gjøre noe med det.
Fordi du følte at du ikke hadde noe valg.
Nei, fordi når jeg ikke hadde det, visste jeg at jeg kunne ha det.
Jeg forstår trangen til å trekke seg enda lenger tilbake.
Å komme seg vekk fra de nysgjerrige øynene og den bekymrede hviskingen.
Men privatliv sikrer ikke alltid fred.
Da hadde jeg forsvunnet for lenge siden.
Vi er Kennedy-kvinner, og vi er fortsatt her.
Og det kan ikke være forgjeves.
"Døden er ingenting.
Den teller ikke.
Jeg har bare sneket meg unna til naborommet.
Ingenting har skjedd.
Alt forblir akkurat som det var.
Jeg er jeg, og du er du,
og det gamle livet vi levde så lykkelig sammen,
er urørt og uforandret.
Hva enn vi var for hverandre, så er vi fortsatt det.
Kall meg ved det gamle, kjente navnet.
Snakk om meg på den enkle måten som du alltid gjorde.
Ikke endre tonen din.
Ikke ha påtvunget høytidelighet eller sorg.
Livet betyr alt det noensinne betydde.
Det er det samme som det noensinne var."
"Stå ikke ved graven min og gråt.
Jeg er ikke der.
Jeg sover ikke.
Jeg er de tusen vindene som blåser.
Jeg er snøens glimt.
Jeg er sollyset til modnet korn.
Jeg er det milde høstregnet.
Når du våkner med morgenens stillhet,
er jeg det raske rushet
av stille fugler som flyr i sirkel.
Jeg er dagen som overgår natten.
Ikke stå ved graven min og gråt.
Jeg er ikke der.
Jeg døde ikke."
Fra boken "Once Upon A Time" av Elizabeth Teller
Oversatt av: Magne Hovden