Inspirerad av verkliga händelser men med fiktiva inslag.
Och det här är en återkommande dröm?
Ja.
Och i den åker ni två i en cabriolet
i bilkortegen i Dallas, men det är du som är skadad.
-Och vad har du på dig? -Samma som hans mamma.
Den rosa tweeddräkten och pillerburkshatten.
Hon avskyr att bära hatt.
Det gör jag.
Det stämmer med vad vi pratar om i våra sessioner.
Tanken att du betalar priset för Johns berömmelse och ambitioner.
Det är också en enorm rädsla för att exponeras för världen.
Försök att inte kommentera, okej?
Om jag var hemma och sov med henne i vår säng
skulle hon inte ha mardrömmar.
Du bestämde dig för att åka och nu säger du
att din frånvaro är problemet?
Ja, så att vi inte skulle säga nåt vi inte kan ångra.
Ja, då tar man en promenad, John. Man flyttar inte ut.
-Jag flyttade inte ut. -Du stack och sen…
Du kom inte tillbaka. Hur skulle du beskriva det?
Om din instinkt är att sticka när det blir svårt,
hur kan jag veta att du inte fortsätter?
Jag var tydlig med att skilsmässa inte var aktuellt.
Så jag borde känna mig tröstad över att du ensidigt utfärdat dekretet?
Det är det enda alternativet för mig för att få äktenskapet att fungera.
John, det är skillnad på att inte vilja att vi ska misslyckas
och att vilja att vi ska lyckas.
John ser vårt äktenskap genom medias lins.
Han bryr sig mer om hur våra problem ser ut än om våra faktiska problem.
Vi kan inte ignorera att vi lever under ett mikroskop för att det är jobbigt.
Jag kan inte vara den tredje personen i mitt äktenskap.
Jag kan inte tävla med alla andra i världen
eller hans familjs arv eller hans tidning.
Jag vet att det här kommer att låta kontraintuitivt,
men baserat på allt jag har hört,
skulle jag råda till en provseparation.
Ursäkta, vad?
Ditt råd för vårt äktenskap är skilsmässa?
Nej.
Men jag tror att en anledning till att ni inte får klarhet
är att ni är fast i det här vacuumet.
Om ni bryter kontakten ett tag
kanske ni får en tydligare bild av vad ni saknar,
eller hur ert liv skulle se ut utan den andra.
Hur länge?
En, två veckor?
En månad, kanske två.
Har du för många patienter, eller…
Nej. Ni skulle träffa mig, men inte varandra.
Jag kan inte sluta att prata med min fru i en månad.
Det vill inte jag heller.
Jag tror inte att jag kan det, även om du ber mig.
Ni kommer inte närmare varandra, ni släpper inte taget.
Ni bara drar ner ert äktenskap i en nedåtgående spiral.
Vad hände med en cigarett om dan?
Vi dricker på en sylta på en arbetsdag efter äktenskapsrådgivning.
Jag skulle säga att min disciplin är slut för i dag.
Vet du vad som är lustigt?
När jag är på Stanhope och minns vårt liv tillsammans,
minns jag aldrig de dåliga ögonblicken.
Jag tänker bara på oss när vi är som bäst,
skrattar, vi rör alltid varandra.
Det räcker inte att vara i samma rum.
Vi måste känna varandra för att veta att vi är där.
När vi träffas är det allt vi kan göra för att inte älta alla våra bråk.
Det är inte bara vårt fel.
Vår äktenskapsrådgivare…
-hatar oss. -Ja.
Jag tror att hon kommer att bli skilsmässomedlare på grund av oss.
Vet du vad jag tänkte på häromdagen?
Resan till Honduras när du fick giftek på dig
och jag fick linda in dina händer i strumpor för att du inte skulle klia.
-Det var kylkräm överallt. -Ja, en stor, rosa man.
Väldigt kladdigt.
Och när vi hade sex på taket i Paris och du nästan dog av en stöt?
Värt det.
Om vi bara visste då.
Vad?
Hur bra vi hade det.
Vi borde gå.
En drink till här så blir vi en snyfthistoria.
-Här. -Förlåt.
Det är okej.
Får jag komma förbi och hämta linnekavajen?
Bästa kyssen nånsin?
Det måste vara vår första, utanför din lägenhet.
Nej, den räknas inte.
Jag menar som ett par.
-Det har varit många. -Ja.
Jones Beach?
Vilken gång?
Vid elden i stugan i Montana?
Nej, jag minns vad det var.
Fan! Jag är så sen.
Vänta, ge mig en puss.
Hej då. Vi ses senare, okej?
Okej. Älskar dig.
-Älskar dig. -Hej då.
Hej då.
Det var inte vad jag hade tänkt mig.
Varsågod, kompis.
God morgon.
-Hej. -Hej.
-Jag ville inte väcka dig. -Det gör inget.
-Jag vet att du inte har sovit så bra. -Det är okej.
Jag har ett frukostmöte kl. 09.00.
Okej.
-Jag kan avboka det. -Nej, det är okej.
Jag bara… Jag tänkte att vi kanske ville prata om i går kväll.
-Jaså? -Ja.
Har du dåligt samvete?
Nej.
Jag vet inte.
Känns det bra med det som händer just nu?
Vi kan väl äta lunch?
Det är nog bäst att vi pratar om det på rådgivningen.
Ska vi berätta för Colleen?
Vi gjorde motsatsen till vad hon bad oss om.
John, jag är förvirrad.
Fiskar vi efter en guldstjärna eller försöker vi rädda vårt äktenskap?
Jag vill inte att hon ska tro att vi är mer självdestruktiva
än hon redan gör.
Ses vi på George-galan?
Nej, John. Jag kan inte just nu.
Då antar jag att du inte kommer på Rorys bröllop?
Jag älskar dig, men du fattar fortfarande inte.
Det är inte lika lätt för mig som det är för dig.
Vad är inte det?
Att låtsas att allt är okej.
Jag kan försäkra dig att det här inte är lätt för mig.
Hörs vi senare?
Ja.
Jag har inte varit här sen hon dog.
Du ser hemsk ut.
-Oj. Mamma är verkligen här med oss. -Du börjar bli gråhårig.
Ja, stress gör det med en.
Sätt dig.
Det är mycket.
Men du måste fråga dig själv vad du har kontroll över.
Och vad du kan rädda.
-Hon vill inte förlåta mig. -För vad?
För att jag förstörde hennes liv, förstörde hennes anonymitet,
misslyckades att skydda henne.
Jag minns att jag satt här med mamma
och hon sa till mig att vem jag än gifte mig med
skulle ha illusionen av att vi skulle ingå i ett partnerskap,
när de i verkligheten bara måste kretsa runt mig som alla andra.
Hon var gift med USA:s president.
Allt hon visste var hur man kretsade runt en stor man.
Men du är inte pappa och Carolyn är inte presidentfru.
John, du dejtade oräkneliga kvinnor som mer än gärna lät dig
vara universums mittpunkt och ingen av dem stannade kvar.
Sen hittade du nån som inte var villig
att göra det de trodde att du behövde, och du blev kär.
Och nu tjänar inte de egenskaperna, den glöden och självbehärskningen
dig längre, och du är upprörd?
Jag har gjort allt i min makt för att göra henne lycklig.
Det hon ber dig om känns orimligt för ingen har bett dig om det förut.
I hela ditt liv har folk varit villiga att ta
de delar av dig som du är villig att ge dem, men inte hon.
Hon blir aldrig nån som gör det.
Jag vet att du tror att ditt liv är förutbestämt,
men det betyder inte att du inte kan förändra det.
Älskar du henne tillräckligt för att göra det?
Tack.
Jag pratade med John.
Han ringde för att fråga hur du mår.
-Vad sa du till honom? -Att ta telefonen och ringa dig.
Han erbjöd sig att släppa av mig på Vineyard på väg till Rorys bröllop.
Vilket fjäsk.
Sa du ja?
Jag tackar inte nej till en skjuts en sommarfredag.
Du skulle ha sett honom när jag kom ner i morse.
Han gick till jobbet som om det var en vanlig dag.
Sa du: "Kan du ställa in mötet? Vi måste prata"?
Jag borde inte behöva det. Det är inte mitt jobb att upplysa honom.
Då var du uppenbarligen inte så desperat att kommunicera heller.
På grund av vår pappa tycker du att det faktum att han går
är det ultimata sveket.
Men du projicerar saker på John som inte har med honom att göra.
Om du verkligen ville jobba på förhållandet
skulle du svälja stoltheten och göra det som är bäst för förhållandet.
Jag har bara kompromissat för honom.
Det är bara en kompromiss om man själv vill,
men man kan inte hålla fast vid det förflutna och jobba mot framtiden.
-Här. John! -Ska du och din fru skilja er?
Tack för att ni är här.
Carolyn och jag kan förnya våra löften på Times Square
och pressen skulle säga att det är en laddad dispyt.
Carolyn!
Här borta. Här.
Ursäkta mig.
Hej. Så vacker du är.
-Tack. -Vad fick dig att ändra dig?
Jag vet hur viktigt det här är för dig.
Hitåt, tack!
Och jag vet att jag vill försöka.
Titta på John.
Du är tidig.
Om jag var sen hade du stormat ut och jag hade inte hunnit ikapp dig.
Är det här ditt favoritställe?
Vad ska jag säga? Jag älskar laminerade menyer.
Vet du vad jag minns från den första dejten?
-Att min cykel blev stulen? -Ja.
Det, och…
Att du kände som om du hade en skylt över huvudet där det stod
"snyggingen misslyckas" och att det var allt folk såg när de tittade på dig.
Jag frågade vad det stod på din skylt, men du sa inget.
-Och du har inte berättat än. -Jag har nog inte berättat för nån.
För om du visste vad det stod på den…
"Hanteras varsamt, inte så tuff som hon ser ut",
så hade det varit kört.
Inget mysterium att lösa, inget försvarssystem att desarmera.
Och därför ingen anledning att stanna.
Men sen träffade jag dig…
och blev kär i dig och ville inte göra det längre.
Jag ville släppa in dig.
Du fick mig att inse att jag är nån…
som vill bli älskad och omhuldad…
och omhändertagen och…
Hur vet vi att vi inte sårar varandra?
Det gör vi inte.
Vi vet bara att vi vill försöka.
Och bygga ett liv för oss själva, som partners.
Och hur ser det ut, John?
Vårt äktenskap klarar inte mer granskning.
Jag vet.
Och en del av det betyder att jag måste omvärdera
min relation med alla och allt som inte är du.
För du kommer först.
Jag vill inte att du ska känna att du måste välja.
Jag vet att du har tyngts av ofattbara förväntningar
och jag klandrar dig inte för att du försöker nå dem.
Carolyn.
Du är det enda i mitt liv som jag vet att jag är ämnad för.
Jag älskar dig.
Jag älskar dig också.
Om du känner för det kan vi åka på en resa.
-Vart? -Vart du vill.
Till Paris. Belize. Tahiti.
-Hur länge? -Tills vi vill komma hem.
Vart det nu kan vara för oss.
Jag är tillbaka på söndag från Rorys bröllop.
Vi kan ta fram en världskarta
och hitta den mest avlägsna ön som ingen har hört talas om.
Jag glömde det…
-Rorys bröllop. -Oroa dig inte.
-Caroline ska inte ens gå. -Nej, jag vill gå.
Vill du?
Ja.
Jag saknar att dansa med dig.
Det kanske var bättre än första gången.
Jag borde gå.
Jag måste hitta en klänning.
Tänk om vi förhastar oss?
Vad menar du?
Det börjar äntligen bli bra mellan oss.
Jag vet inte om ett stort Kennedy-bröllop är rätt drag för oss just nu.
Det är normalt att känna sig ängslig,
men ni två går in i helgen med ett helt annat tankesätt än tidigare.
Gå och fixa naglarna. Ta det därifrån.
-Okej. -Ett steg i taget.
-Älskar dig. -Tack, Laur. Vi ses snart.
-Hyannis Port. -Hej, det här är John Kennedy.
Jag ber om en vädergenomgång för en VFR-flygning
från Essex County till Martha's Vineyard med avgång runt 18.00.
Ja.
Vad sa hon?
-Hon var nervös. -Jag trodde att vi hade kommit förbi det.
Ingen av er kommer att förändras över en natt.
-Jag sätter mig hos honom en stund. -Okej.
Tillstånd att gå in i cockpiten.
Ursäkta mig. Fan.
Jag har saknat dig.
Jag kände det på mig.
Är allt som det ska?
Ja, du borde gå tillbaka till din plats.
Jag vill sitta med dig.
Det är okej. Andas bara. John. Andas bara.
Andas bara.
Kustbevakningen, flygbas Cape Cod. Sergeant Rietta. Hur kan jag hjälpa till?
Ett flygplan har försvunnit på Martha's Vineyard.
-Kan jag få flygplansinformationen? -Piper Papa-Alpha-32-Romeo-301Saratoga.
-Och pilotens namn? -John F. Kennedy Jr.
Sist sedd vid avgången i Essex County. Femtio km på väg in.
Jag måste byta…
Det är okej, jag tar det.
-Kan jag hjälpa er? -Förlåt att vi stör.
Vi är från Custer Countys sheriffkontor.
Er familj har försökt nå er men det finns inte nån täckning här ute.
Vad är det?
Det är din bror, ma'am. Hans plan har anmälts som försvunnet.
Hallå?
Va? Förlåt, kan du säga det igen?
Nej, det stämmer. Det var så jag förstod det.
Jag kan vänta om du vill kolla. Jag tror att svaret blir det samma.
De kan ha ett plan redo inom en timme.
-Okej. -Vad vill du säga till barnen?
Jag vet inte. Vi måste åka hem.
-Har du pratat med Hyannis flygplats? -Nej, jag kom inte fram.
-Teddy sa att de inte landat där. -Men vi vet att de lyfte, eller hur?
Ja, vi fick bekräftelse från Essex Countys flygplats.
Men det finns säkert en förklaring.
Vi börjar ikväll med senaste nytt.
John F. Kennedy Jr:s plan har anmälts försvunnet
utanför Massachusetts kust.
Piper Saratogan ska ha försvunnit från radarn
på väg från New Jersey till Martha's Vineyard.
Kustbevakningen betonar
att det fortfarande är ett räddningsuppdrag.
FÖRSVUNNA
Myndigheterna uppmanar alla med information att träda fram.
Senator Kennedy, jag har presidenten på tråden.
Mr President.
Jag förstår.
Vi uppskattar era ansträngningar, sir.
Tack för att ni ringde.
Snälla, säg inte ett ord till.
Jag ber dig, snälla.
Säg inget.
-De rapporterar… -Jag struntar i det, Ed.
Jag gör inte det här igen, okej? Jag gör det inte.
Kom och sätt dig.
Jag går inte, Ed. Jag stannar här. Så fort jag går ut…
Han var precis här.
Han får inte vara borta, Ed.
Han får inte vara borta!
Det är helt jävla ologiskt! Förstår du mig?
Det är helt jävla ologiskt. Det går inte ihop.
-Han är inte borta! -Jag vet, vännen.
Det är han inte! Det är han inte.
Älskling…
-Det är inte sant. -Älskling, jag är så ledsen.
Snälla, gör inte så här mot mig. Jag kan inte göra det igen.
Teddy ringde igen.
Vi måste diskutera begravningen.
Var vill han ha den, Peterskyrkan?
Vad ska jag säga till honom?
Att jag meddelar honom så fort jag har bestämt mig.
New York Times ringde också.
Han tillbringade hela sitt liv bunden till den lille pojken…
desperat att befria sig från en tragedi han inte ens kunde minnas.
Allt han ville var att bara vara.
Allt han blir ihågkommen för är vad han kunde ha blivit.
Om man flyger med hjälp av visuell navigation
och förlitar sig på kustens ljus, horisonten,
istället för instrumenten,
och man plötsligt flyger i beckmörker med dis överallt,
smälter havet och himlen ihop i ett svart hål
och man kan uppleva vad som kallas spatial desorientering.
Man vet inte vad som är upp, så man börjar korrigera planet
baserat på vad hjärnan säger, istället för verkligheten.
Visste de att de skulle störta?
De visste att nåt var fel, men nej, inte nödvändigtvis.
Jag pratade med någon på NTSB
och han förklarade att det är som att dras under av en våg.
Vattnet är…
Låt mig börja med att framföra mina djupaste kondoleanser.
Var är hon?
-Ursäkta? -Din fru.
Hon skulle vara här. Var är hon?
Jag tror att hon kände, med tanke på omständigheterna,
att det vore bättre om jag hjälpte till att ta hand om kvarlevorna.
Jaså?
Jag lovar att hon bara försökte tänka på dina känslor.
Är det svepskälet som hennes advokater kokade ihop?
Mina känslor? I så fall borde hon sparka dem.
Vi kan väl…
President Clinton har erbjudit att John kan begravas
på Arlington-kyrkogården med president Kennedy och Jackie,
bredvid den eviga lågan.
Men om vi vill hålla ihop John och Carolyn
föreslår vi Holyhood,
familjen Kennedys begravningsplats i Brookline, Massachusetts.
Varför skulle min dotter begravas i en delstat hon inte har några band till?
Antyder du att det är mina två val,
som du så vänligt förklarade för mig?
Nej, självklart inte.
Men om du föredrar att Carolyn begravs med John
skulle familjen insistera på att han begravs
med de andra Kennedy-släktingarna.
"Familjen skulle insistera."
Så fräckt av dig att försöka diktera villkor.
Nej, jag vidarebefordrar bara familjen Kennedys önskningar.
Om familjen Kennedy känner så starkt för det här,
varför skickade de dig?
Vad du än beslutar att göra med Carolyns kvarlevor…
Du säger hennes namn hela tiden.
Du säger "Carolyn".
Får jag påminna dig om att jag hade inte en utan två döttrar
ombord på planet som han kraschade?
Bara för att vi inte kan återgå till det som varit betyder det inte
att vi inte kan få det vi alltid har velat ha.
Möt mig i början. Kram, J
Din man måste jobba på sitt hyfs.
Jag tror att det blev en del missförstånd.
Det fanns inga missförstånd i vad han sa eller hur han sa det.
Tja… Jag…
vet att hans avsikt var att koncentrera sig på logistiken
för att inte förvärra situationen.
Skicka en mindre trög talesperson nästa gång.
Jag ska nog gå.
Jag är inte klar, och jag tänker inte bli avfärdad en andra gång.
En del av media säger att de kraschade
för att Carolyn fixade naglarna, vilket försenade avfärden.
Inte för att din bror inte var kunnig för att flyga på natten och lyfte ändå,
men för att hon höll tillbaka dem. Hennes fåfänga.
Är du medveten om det?
Jag läser inte nyheterna.
Jag har inget kvar att skydda förutom deras arv.
Det finns bilder på din bror som strålar världen runt
på varje tidningsomslag.
Carolyns foto är oftast på insidan, och Lauren är praktiskt taget en fotnot,
men hon var inte känd, så jag antar att hennes ansikte inte säljer tidningar.
Min tro har låtit mig förstå världen.
Den har hjälpt mig att förstå de stora existentiella frågorna.
Men nu…
är det bara en öronbedövande tystnad.
Hur kan man leva i en värld som inte är begriplig?
Hur kommer man ens upp ur sängen?
Så fort man öppnar ögonen.
En sekund till och du inser att världen du vaknar till…
är smärtsamt ofullständig.
När jag var 18 bodde jag i London
hos en vän till familjen som var parlamentsledamot.
En kväll lämnade vi huset och en bomb exploderade.
IRA hade placerat en under framdäcket på hans bil.
Vi satt inte i den för att vi var sena.
Jag våndades över det i så många år.
Jag kunde inte förstå varför så många hemska saker hade hänt min familj.
Men av nån anledning skonades jag den dagen en bomb exploderade.
Det enda jag lärde mig av den upplevelsen var att det inte finns nån rim och reson
till varför vissa av oss får stanna här lite längre.
Allt vi vet är att tiden inte tillhör oss.
Inget är utlovat.
Du vet säkert redan det här om mig nu,
men jag är inte nån som släpper in folk så lätt.
Är det för att jag ifrågasätter deras motiv
eller för att jag har en känsla av att ju färre människor jag känner…
desto färre människor måste jag oundvikligen sörja?
Jag kände inte Lauren så väl, tyvärr.
Men jag visste att hon var otroligt smart,
rolig, vacker, dynamisk.
Men jag kände Carolyn.
Och jag visste att hon kämpade.
Och istället för att söka kontakt med henne…
kommer jag att ångra vad jag inte gjorde…
och vad jag kunde ha gjort, i resten av mitt liv.
Hon sa att hon inte kände igen vem hon hade blivit.
Och nu kommer den personen att odödliggöras för alltid.
Jag önskar bara att hon hade levt länge nog
för att bli ihågkommen för nåt annat.
Den hon var förut.
Jag har hört folk säga
"jag beklagar sorgen" så många gånger under mitt liv.
Det börjar låta som vitt brus, som när folk säger: "Gud välsigne dig."
Men nu sitter jag här mittemot dig…
och allt jag vill säga är hur ledsen jag är.
Men jag vet också att det inte räcker.
Nej.
Och det kommer aldrig att räcka.
Jag minns ett samtal jag hade med John för ett tag sen,
där han sa att han ville kremeras med sin aska utspridd över havet.
Jag undrar om…
vi kanske kan sprida Johns, Carolyns och Laurens aska tillsammans.
Som en.
i våra hjärtan för alltid Johannes 3:16
MINNESUTGÅVA JOHN FITZGERALD KENNEDY JR.
TRAGEDI - FAR OCH SON
TILL MINNE AV VÅRA ÄLSKADE JOHN, CAROLYN & LAUREN
VILA I FRID EN GOD AMERIKANSK MAN
Bilarna är där nere.
Okej, tack.
Jag ska inte fråga hur du mår. Jag har alltid tyckt att den frågan är idiotisk.
Jag visste att han var borta.
Så fort jag hörde bankandet på dörren kände jag en förändring.
En överväldigande känsla av fruktan.
Jag kände likadant när jag fick samtalet om mina föräldrars plan.
Jag var 27 år gammal. Jag hade tre barn och en nyfödd.
Jag minns bara att telefonen ringde i vårt hus i Hyannis,
och av nån anledning svarade jag inte.
Sen ringde den igen. Om och om igen.
Jag insåg nog inte hur ung du var när det hände.
Jag insåg nog inte hur ung jag var.
Jag vet att jag inte är en Kennedy, men vi är lika på många sätt.
Vi är stolta över vår beslutsamhet och självständighet.
Det är därför vi är så emot medlidande i alla dess former.
Det räcker inte att vi måste överleva förlusten.
Vi måste se till att vi inte definieras av den.
Det är utmattande.
Det är svårt att föreställa sig en värld där jag inte känner så här.
Sorgen kommer alltid att finnas där.
Men det är din relation till sorgen som förändras.
Till slut inser du att du kan göra nåt med den.
För du kände att du inte hade nåt val.
Nej, för att när jag inte hade nåt, visste jag att jag kunde.
Jag förstår driften att dra sig tillbaka ännu mer.
Att komma bort från de nyfikna ögonen och de oroliga viskningarna.
Men avskildhet garanterar inte alltid fred.
Om den gjorde det, hade jag försvunnit för länge sen.
Vi är Kennedy-kvinnor, och vi är fortfarande här.
Och det kan inte vara förgäves.
"Döden är ingenting alls.
Det räknas inte.
Jag har bara smugit in i rummet bredvid.
Inget har hänt.
Allt förblir precis som det var.
Jag är jag, och du är du,
och det gamla livet som vi levde så kärleksfullt tillsammans
är orört, oförändrat.
Det vi var för varandra, är vi fortfarande.
Kalla mig det gamla bekanta namnet.
Tala om mig på det lätta sättet som du alltid gjorde.
Lägg inga olikheter i din ton.
Bär ingen påtvingad känsla av högtidlighet eller sorg.
Livet betyder allt det som det någonsin har betytt.
Det är samma som det alltid har varit."
"Stå inte vid min grav och gråt.
Jag är inte där.
Jag sover inte.
Jag är de tusen vindarna som blåser.
Jag är diamanten som glittrar i snön.
Jag är solljuset av mogen säd.
Jag är det milda höstregnet.
När du vaknar med morgonens tystnad,
är jag den snabba rusningen upp.
Av tysta fåglar som flyger i cirklar,
är jag dagen som överskrider natten.
Stå inte vid min grav och gråt.
Jag är inte där.
Jag dog inte."
Inspirerad av boken "Once Upon A Time" av Elizabeth Beller
Översättning: Karin Tengroth