Mr. Tomine, szeretnénk, ha a legjobb tudása szerint azonosítaná ezt a bort.
Bor.
Erről szól az egész életem.
A legjobb vagyok a szakmámban.
Legalábbis ezt hittem.
Aztán találkoztam vele.
Egyáltalán nem számítottam rá.
Várj.
Dinnye?
Körte?
Zeller?
Hárs.
Licsi.
Őszibarack.
Alma.
Nem tudom.
Gondolkozz.
- Kaphatok még? - Nem.
Kérlek.
Azt mondtam, nem.
Gondolkozz.
Camille.
Koncentrálj.
Próbáld elképzelni az ízt.
Ott van a fejedben.
Ismered.
Gondolkozz.
Moha?
Nem hallom.
Mármint moha egy fáról.
Ügyes, Camille.
Szép munka.
Mára ennyi.
MENNYEI CSEPPEK
- Cigarettát? - Nem, köszönöm.
PÁRIZS
20 ÉVVEL KÉSŐBB
Úgy örülök, hogy eljöttél, Camille.
Boldog szülinapot, gyönyörűm.
Szia! Mizu?
- Jó estét. - Jó estét.
- Mit adhatok? - Egy pohár vizet kérek.
- Ez minden? - Ez minden.
- Jéggel? - Jéggel.
Oké.
Parancsolj. Nehogy megártson.
Camille? Camille Léger?
Igen... Bocs, de...
Persze hogy nem ismersz fel.
Egy könyvvásáron találkoztunk hét éve.
Dedikáltad nekem a könyved.
- Akkor 15 voltam. - Tizenöt éves?
- Igen. - Oké.
Csak egy könyv volt az éjjeli szekrényemen, a tiéd.
Megtartottam végig a gimis évek alatt.
A könyveddel nőttem fel.
A könyvemmel nőttél fel. Szuper!
Igen. És írtál másik könyvet?
Nem. Vagyis igen, de a kiadóm, aki már nem a kiadóm,
visszadobott mindent, amit küldtem.
De nem baj, megértem.
Körbe-körbe jártam.
Mindig ugyanazokat írtam, de nem olyan jól, úgyhogy...
Oké. És most mit csinálsz?
Hát, próbálom megtalálni magam.
- Még keresem, de hiába. - Értem.
És te?
Én zenész vagyok, és most indítottam be a saját kiadómat.
- Klassz. - Igen.
Bocs, de te...
Még gyönyörűbb vagy, mint ahogy emlékeztem.
Igazán örülök, hogy újra látlak.
Én is örülök.
Julien vagyok.
Szia, Julien.
- Várj, várj. - Mi az?
Nyugi! Te aztán nem vesztegeted az időt.
Ismered a mondást: „Egy elveszett pillanat örökre elveszett.”
- Várj. Ezt én mondtam? - Igen.
Okos fiú vagy, mi?
Lehet.
- Várj meg, visszajövök. Ígérem. - Jó, oké.
Halló?
Camille, én vagyok az.
Az apád.
- Hallasz, Camille? - Hallak.
Szeretnélek látni.
Minél hamarabb, annál jobb.
Sajnálom,
de nem tolakodhatsz vissza az életembe, azt várva...
Figyelj, nem vagyok jól.
Sőt, egyáltalán nem. Az orvosok azt mondják, nincs sok hátra.
Hogy érted, hogy „nincs sok hátra”?
Meg fogok halni, Camille.
Gyere. Gyere Tokióba. Elintézek mindent.
Várjál.
Jövő héten talán oda tudok menni.
Nem. Ma este.
Mi? Nem, nem tudok csak úgy...
Vettem neked repülőjegyet. Nézd meg az e-mailedet.
Ez nem így működik.
Később majd nekem eshetsz, ahogy csak akarsz.
Meghallgatok mindent, amit mondani akarsz.
Át kell gondolnom.
Hát gondolkozz.
De gondolkozz gyorsan.
Jól vagy?
Igen, jól vagyok.
- Mi ez? - Egy kis szíverősítő.
Egy spéci koktélom: tequila, gin, vodka és egy csepp rum.
- Értem. Nem mondod. - De.
Ez klassz, de igazából nem nagyon iszom alkoholt. Ez bonyolult.
Nem bánod, ha én iszom?
Nem.
Megőrültél, vagy mi van?
Megmondtam...
Vörös... Mi...
- Jobban vagy? - Igen.
Mi történt?
Mondjuk úgy, hogy valami túl erőset ittam.
Mi?
Nyugi, egy srác volt, elég fiatal.
Meglepett egy csókkal és egy pofányi alkohollal a kis szemét.
Elég fiatal? Hogy érted?
- Huszonkét éves. - Huszonkét éves?
Príma.
Jobb, mint egy 40 éves nős férfi két gyerekkel, mint a legutóbbi.
Tudod, jobbat tenne neked, ha korodbéli pasikkal bandáznál.
Akik építeni akarnak valamit.
Igen, tudom, anya.
Felhívott.
Alexandre.
Beteg. Látni akar, amint lehet.
Beteg?
Biztosak vagyunk ebben?
Hogy érted?
Lehet, hogy trükk, hogy meglátogasd.
Anya, fejezd be, kérlek.
PÁRIZS-TOKIÓ
TAXI A PONTOISE-CORMEILLES REPTÉRRE 22.45-KOR.
A SOFŐR NEVE JEAN.
Mi a baj?
Már beszéltünk erről,
- de tudod, hogy az apád... - Igen, tudom.
Hadd gondoljam át. Ne bonyolítsd a dolgokat, oké?
Manipulatív, Camille.
Lezuhizok.
Vett nekem repülőjegyet. Éjjel megy a gép.
Évekre eltűnik,
aztán egy telefon, és rohansz vissza hozzá?
Elfelejtetted, mennyire ki voltál rá bukva?
Hogy felejthetném, anya? Hisz folyton emlékeztetsz.
Figyelj, ne vedd magadra, de mennem kell.
Ez az utolsó esélyem, hogy válaszokat kapjak tőle.
Camille.
Nem, nem gondolom meg magam, és igen, szeretlek.
Léger kisasszony.
- A táskáját? - Nem kell, köszönöm.
Kérem, foglaljon helyet, hölgyem.
Mindjárt felszállunk.
TOKIÓ
Ön Issei Tomine úr?
Szóval ön az, Sayaka kisasszony, a híres Konoe családból.
- Kér egy italt? - Ez nagyon kedves öntől.
De szerintem időpocsékolás,
még udvarias mosollyal is.
Csak azért jöttem el, hogy a szüleim ne nyaggassanak.
Várnak a barátaim, úgyhogy essünk túl rajta.
Az anyám mesélt önről.
Ön az, aki borokat tippel meg kóstolás alapján.
- Ez nem csak ennyi, de ahogy tetszik. - Mi értelme?
A bor neve rajta van a címkén.
Ön csak szaglászik, mint egy kutya.
Sayaka.
Az igaz, hogy ön gyönyörű.
Azonban belül felszínes és üres.
Nem érdekel valaki, aki megítéli az embert anélkül, hogy ismerné.
Megmondom az anyjának, hogy örömteli volt önnel találkozni, de nem működött a kémia.
Most távozom.
Halló.
Tomine úr, rossz hírem van.
Jó étvágyat!
Konoe asszony mondta, hogy találkoztál Sayakával.
Igen.
Azt mondta, örömteli volt találkozni veled,
de nem működött a kémia.
De kár.
Apropó,
ma meghalt a borászattanárom.
Tudjátok, az a francia, Léger úr.
Ó.
Mondhattad volna.
Máskor rendeztük volna ezt a vacsorát.
Hogy érzed magad, Issei?
Öreg volt, és beteg.
De elég különös...
Egyáltalán nem értem, miért vagy úgy oda a borért.
Honoka.
Huszonkilenc éves vagy, és még mindig a szüleidre támaszkodsz.
A lakásod és a kocsid is a miénk.
Már elnézést,
de az autó nagyapám ajándéka volt a diplomaosztóra.
És noha a lakás a családunk tulajdona,
fizetem a lakbért minden hónapban.
Briliáns tanuló voltál, és ígéretes jövő várt rád.
Miért akarsz mégis a nem jövedelmező boriparban dolgozni?
- Mit képzeltél? - Nem kell aggódnotok.
Tudom, mit csinálok.
És nem tudom, miért muszáj csütörtökönként neked főznöd,
mikor Kinu asszony tökéletesen jól főz.
Mert apát boldoggá teszi.
Ez túl sós.
Biztos nem tudom mindet megenni.
- Camille. - Üdv.
Luca Inglese vagyok, az apja barátja.
Szörnyű hírem van.
Az apja ma délelőtt meghalt, amíg ön utazott.
Nagyon sajnálom.
Jöjjön.
Elviszem az apja otthonába,
de előtte ehetünk valamit?
Biztos farkaséhes. Rendben?
Igen.
- Mit mondott? - Csak hogy: „Köszöntöm.”
Nem, az az „irasshaimase,” de a többit nem értettem.
Elfelejtettem, hogy itt nőtt fel.
- Beszélte a nyelvet. - Jobban értem, mint beszélem.
A „shihainin” főnököt jelent.
Azt mondta: „Parancsoljon, főnök.”
Igen, ez az én éttermem.
Az egyik éttermem.
Az egyik?
Vehetne új kocsit.
Ennek eszmei értéke van. Ezzel szállítottam házhoz, mikor kezdtem.
Szóval sejtelme sincs, ki vagyok?
Az apja sosem beszélt rólam?
Utoljára 11 éve beszéltem vele.
Felhívott, amikor leérettségiztem, azt mondta, „szép munka”, és letette.
Senki sem tökéletes.
Nos, akar beszélni róla?
Nem.
Miyabi, ő Camille. Alexandre lánya.
Részvétem. Nagyon csodáltam őt.
Köszönöm.
Miyabi a fősommelier. Hihetetlenül tehetséges.
Los Angelesből jött.
De ezt nem rójuk fel neki.
A bor, ami Miyabinál van, nagyon különleges.
Az apja lelt rá Spanyolországban. Soha senki nem hallott róla.
A fickónak van ott, öö, 12 000 négyzetmétere.
Nem igazán akarja árulni a termékét, de a bora
földöntúli.
Alexandre megtanított mindenre.
Zseni volt.
Mindent neki köszönhetek.
Bocsánat,
beszélek a fickóról, akit én szeretek, és maga...
Senki sem lehet mindenkivel szarcsimbók.
Megértem, hogy hallani sem akar Alexandre-ről.
De beszélnünk kell az örökségéről.
Nem hinném, hogy tudja, mi vár magára.
Nem gond. Megszoktam, hogy ne számítsak tőle semmire,
és ez nem most fog megváltozni.
Persze.
Holnap délelőtt hirdetik ki a végrendeletet.
Sosem szerette vesztegetni az időt.
Nála mindennek azonnal meg kellett lennie.
És a temetés, a hamvasztás, holnap délután lesz.
Jól van. Lazítsuk el az ízlelőbimbóinkat, rendben?
Kóstolja meg. Mondja el, mit gondol.
Nem, köszönöm. Nem iszom.
Jetlag?
Nem.
Egyáltalán nem iszom.
Egyáltalán?
Nem iszom alkoholt. Soha.
Ne vicceljen. Egy cseppet sem?
Camille, sajnálom, de nem maradhatok.
Lesz itt valaki, aki vár magára. A neve Yusuke.
- Köszönöm, Luca. - Holnap találkozunk.
Igen.
Nagyon örvendek.
LEGER BORKALAUZ 2009
A szobája készen áll.
- Halló? - Épségben megérkeztél?
Igen.
Felhívhattál volna. Milyen volt a repülés?
Magángéppel jöttem.
Hát persze.
Nem tud megvenni, de azért csak megpróbálja.
Szánalmas.
Anya, meghalt.
Nem láthattam. Nem értem ide időben.
Sajnálom, édesem.
Tényleg.
Kár volt elmenned. Mondtam, hogy ne, de nem voltam elég kemény.
Sosem értette, mennyire törékeny vagy.
Ígérgetett, és most látod az eredményét.
Még most is bánt, pedig már halott.
Ne szórakozz velem! Folyton ezt csinálod.
Kicsim, azért, mert tudom, mi a jó neked. Tudom, mi a legjobb neked.
Nem, nem tudod, mi a legjobb nekem.
Úgyhogy most hadd intézzem én.
Akarod, hogy odamenjek?
Nem, nem akarom. Le kell tennem. Szeretlek.
Oké, hívj, ha tudsz.
Oké, szia.
Mit tud a végrendeletről?
Nem sokat.
Arról a kevésről, amit tudok, nem mondhatok semmit.
Léger kisasszony, erre parancsoljon.
Maga nem jön?
Nem.
Sok szerencsét.
Kérem.
Jó reggelt.
François Talion vagyok, az apja ügyvédje. Rám bízta a végrendeletét.
- Üdv. - Ő pedig Issei Tomine.
Kérem, foglaljon helyet.
Mr. Tomine nem tud franciául, úgyhogy folytassuk angolul, ha nem bánja.
Mr. Légert, az ön apját és az ön tanárát,
jó pár hónapja egy vacsorán ismertem meg a követségen.
Megkért, hogy írjam meg a végrendeletét,
ami, bevallom, némiképp szokatlan.
Az apja, Mr. Léger hagyatéka két részre van osztva.
Az első része a háza Tokióban, a Seijo utca 4. alatt...
Gondolom, mindketten ismerik.
A becsült értéke 750 millió jen.
Hozzávetőleg hétmillió dollár.
Átszámoljam önnek euróba?
A második rész, anyagi értelemben legalábbis, a hagyaték lényege.
A borospincéjére utalok, vagyis inkább annak tartalmára.
Arra a 87 000 palack borra, melyek együttes értékét...
Bocsánat, ki kell emelnem,
hogy a világ legnagyobb magánborgyűjteményéről van szó.
Természetesen nem a palackok mennyiségére gondolok.
Hanem a minőségére, a ritka mivoltára. Ez egy kivételes gyűjtemény.
Egyszerűen kivételes.
Hol is... tarto... Igen. Az összérték.
Száznegyvennyolc millió dollár. Tizenhatmilliárd jen.
És itt jutunk el Mr. Léger végrendeletének furcsaságához.
Mr. Léger saját szavaival szólva
a borgyűjteménye „egy élet munkájának gyümölcse”.
És számára döntő fontosságú volt, hogy a tulajdona
olyanhoz kerüljön, aki képes megítélni a teljes értékét.
Ezért találta ki ezt a...
Nevezzük próbának, ami majd eldönti, hogy ki örökli.
Próba?
Miféle próba?
Maga Alexandre Léger lánya.
Mr. Tomine viszont az apja egyik tanítványa volt,
és Mr. Léger a „lelki fiának” tekintette őt.
Ezért akarta, hogy maguk ketten küzdjenek meg.
A három körből álló próba győztese örökli az egész birtokot.
A házat és a borgyűjteményt.
Bocsánat. Három kör miből?
Küldje be.
Jó. Most maguk... mindketten vakon megízlelik a bort.
És egy hónapjuk van arra, hogy pontosan megmondják, mi ez.
Szőlő, birtok, évjárat.
Fölösleges részleteznem.
Maga viccel.
Előfordul, de nem most.
Ma semmiképp.
A jó hír az, hogy egy hónap múlva újból megízlelik.
Kezdhetjük?
Miss Léger?
Kérem.
Ez baromság. Soha, nem csinálom.
Értsem úgy, hogy le óhajt mondani az örökségről?
Mi? Ezt nem mondtam.
Tehet ilyet egyáltalán? Ez komoly?
A francia törvény itt nem érvényes. Meg kell kóstolnia a bort. Most.
Ez tényleg baromság.
Minden rendben, kisasszony?
Léger kisasszony?
- Valami baj van? - Megkóstolom. Megkóstolom.
Camille. Úristen. Jól van?
Maga tudta! Kurvára tudta!
Meg kellett ígérnem neki!
Camille, várjon!
Camille, kérem!
Lassítson!
Sajnálom!
Anyám figyelmeztetett, hogy apám szadista! Tényleg muszáj volt így megaláznia?
Szarok rá is, meg a kurva pénzére is, meg a kurva borára is!
Az a lelki fasz megtarthatja magának az egészet, le is szarom!
Léger kisasszony, mit tud mondani az apja haláláról?
Erre.
Léger kisasszony, megmagyarázná, miért van itt?
Tomine úr! Issei Tomine úr!
Elmondaná, mit tartalmaz Léger úr végrendelete,
és elmagyarázná, miért van itt?
Hamarosan nyilvánosan bejelentem.
Csak egy szót, kérem!
Tudja, Alexandre nem tudta, hogy maga nem iszik.
Nem tudott rólam semmit.
Tehát elmegyek a temetésre, aztán egyenesen vissza Franciaországba.
Van egy üzenetem az apjától.
- Nem érdekel. - Ez fontos, Camille.
Nem, Luca, nem az. Tényleg nem.
Most dühös, de ha lehiggadt,
kérem, hallgassa meg az apja üzenetét. Jó?
Megállhatunk valahol, ahol szerzek erre valamit?
Ó, ugyan már, elkésünk.
Jól van.
Köszönöm.
Tudja, Camille, az apja eléggé spirituális lett
az utóbbi pár évben.
Az ő kérése volt a buddhista hamvasztási szertartás.
Az első sor a családé.
Ég veled, barátom.
Menjünk.
Most mit csinálunk?
A tóba szórjuk a hamvakat, vagy mi?
Most jön az okotsu-age.
- Mi? - A csontok összegyűjtése.
- Nem ismeri? - Nem.
Csak azok lesznek ott, akik közel álltak az apjához.
Akkor gondolom, mehetek haza.
Nem.
Baszki.
A lábbal kezdjük, onnan kell felfelé haladni,
hogy az elhunyt nehogy fejre álljon az urnában.
Érti, hogy mondom?
Ezért nem szokás a szusit körbeadni az asztalnál
pálcikáról pálcikára.
Olyan, mintha egy hullát ennének.
Komolyan beszél?
- Tényleg végig kell csinálnom? - Igen.
És mivel maga családtag, magának kell kezdenie.
Ne ejtse le a csontokat.
Holnap reggel visszarepül.
Kiviszem a géphez.
De mielőtt elmegy, valamit meg akarok mutatni.
Jól van?
A szag, nagyon erős.
Jól vagyok.
A templomában vagyunk.
Éjszakákat töltöttem itt lent az apjával.
Ezeken a kis cetliken jellemezte a borokat
vagy jelölt fontos dátumokat.
Ezek néha csak neki voltak érthetőek.
LED ZEPPELIN-KONCERT 79
Mindegyik borról órákig tudott beszélni.
Aztán egy idő után azt mondtam:
„Oké, amico mio, de mi lenne, ha felbontanánk?”
Magára hagyom.
Csak komótosan.
MENTOLOS CSIRKE
„A JÓ, A ROSSZ ÉS A CSÚF”
CAMILLE-LAL MEGINNI, AMIKOR 18 ÉVES LESZ
ANYA
Oké. Megnézem az üzenetet.
Helló, Camille.
Gondolom, olvastad a végrendeletemet,
és úgy képzelem, hogy kétségtelenül dühös vagy rám.
Biztos azt hiszed, hogy szadista vagyok, toxikus...
A lista folytatódik.
Tudom, hogy szar apa voltam.
Sok dologban tévedtem, kivéve...
Kivéve egyvalamit.
A bort.
Abban jó voltam.
Abban az elememben voltam.
Nem tudom, milyen nő lett belőled,
de mégis a lányom vagy.
Camille, ez a véredben van.
Valószínűleg nincs benne gyakorlatod,
de az ízlelésed megvan hozzá.
A szaglásod megvan hozzá.
Felhívtam Philippe barátomat.
Ő a legjobb.
Lakhatsz nála, ameddig csak akarsz.
Megtanít neked mindent, amit tudnod kell.
Az övé a birtok.
Emlékszel a birtokra, ahol mindig nyaraltunk, amikor kicsi voltál?
Együtt gyakoroltunk, csak mi ketten, a pincében,
a titkos helyünkön.
Várj meg.
Anyád nem értett egyet ezzel, de téged nem érdekelt.
Már kora reggel menni akartál.
Azok voltak az utolsó pillanatok, amiket együtt töltöttünk.
A szemkötő?
Camille!
Most koncentráljunk, jó?
Jó, apu.
Bocsánat.
És ülj fel rendesen.
Tudom, butaság...
mert ha most ezt nézed, az azt jelenti, hogy meghaltam.
De ezekkel a próbákkal
azt remélem, egy kicsit megismerjük egymást.
És talán egy nap, ki tudja...
képes leszel megbocsátani nekem.
Maradj, kérlek.
Tedd meg kettőnkért.
KÉSZÜLT TADASHI AGI/SHU OKIMOTO MANGÁJA ALAPJÁN.
A feliratot fordította: Speier Dávid