Я за всіх своїх друзів стою до кінця.
Не роби з Бонанг виняток.
Якщо ти мій друг, щоб там не було,
я за тебе б'юся. Ви всі це про мене знаєте.
-Я стою до кінця без винятків. -Ця ситуація — між ним і Бонанг.
Ні, так казати неправильно. Не кажи мені цього.
-За що стою? -Як друг.
Я стою за всіх своїх друзів, не вибірково.
-Ти дружиш з Бонанг. -Заради тебе, Зарі — так само.
-Не кажи: «Ой, до кінця». -Вона говорить про Луїса й Бонанг.
-Дурня. -Про Луїса й Бонанг.
Я дуже спантеличена надмірною емоційністю Сванкі.
Це геть не Сванкі, зазвичай він врівноважений.
та зараз, схоже, він слухає, щоб огризатися.
А ти слухай, щоб зрозуміти.
Я стояв би за Кхані, якби це сталося з нею.
Вона знає, і я знаю,
але вона зараз говорить...
Я тебе люблю.
Сванкі засмучений, бо втратив найкращу подругу.
Цьому чоловікові болить.
Ось чому він все приводить нових подруг.
Якщо йому здається, що отримає хоч трохи прихильності,
вхопиться.
Він у стані відкату.
Ви всі, бляха, здуріли. Геть усі.
Не ображайся, вона не це мала на увазі.
Тиснете на мене, обливаєте лайном мою подругу,
і чекаєте, що я скажу: «Це так чарівно й мило». Ні.
Ти в порядку?
Все добре. Дякую.
-За що. -Не люблю сварок. Певен, ти це знаєш.
І не сварися, особливо зараз. Нічого ж не зробив.
Ми сваритимемося за тебе, бо знаємо, що ти нічого не зробив.
Якщо ти знаєш правду, не мусиш виправдовуватися.
Ти перепросив раз. Не треба перепрошувати весь час.
Я відчуваю полегшення,
бо можу впевнитися, що не збожеволів,
і всі розуміють, що саме я намагався сказати.
Тож насправді я радий, що так вийшло.
-Ти в нормі, так? -Я в нормі.
На всі 100.
Не переймайся через нього, він на всіх кричить.
Ясно, добре.
Отже... Мені...
Мені потрібна порада Кхані. Кхані щира.
Вона скаже все як є. Нічого не приховуватиме.
Розумієш, на свої останні два дні народження я загадував
-одне бажання. -Так.
-Отже, якщо коротко, я хочу дитину. -Дитину?
Не зі мною. У мене є чоловік.
Ні, я не про зачаття.
Ще й за руку мене тримає, я почуваюся так незручно.
Я навіть руку не хочу забирати, розумію, що йому болить, але...
На грі в поло Зарі згадувала,
що теж цікавиться тією штукою щодо сурогатних мам.
Я не хочу запитувати в неї,
та як думаєш, має сенс запропонувати їй
спробувати дізнатися більше разом?
Бо в Намібії такого немає.
Можуть статися дві речі:
або Зарі та я займемося дослідженнями щодо сурогатних матерів,
і знайдемо кожне собі окрему,
або Зарі буде донором яйцеклітини для мене, а я — донором сперми для неї.
Що це Луїс задумав?
ЗІРКОВА МОЛОДЬ АФРИКИ
Не очікував, що буду єдиним, хто захищатиме Бонанг на заході з джином.
Вчора я був у лікаря,
і лікар порадив мені більше поганцям не довіряти.
Слухай, що в біса то було?
З мене намагалися познущатися,
а я: «Мусите затямити: зі Сванкі знущатися не можна».
Я був дуже розчарований.
Їхня поведінка для мене безглузда,
бо так не можна: ви всі отак-от раптом стали за Луїса,
а Бонанг навіть і не вислухали.
Як дійти висновку, почувши лиш одну сторону?
Якби так розлютилася Зарі,
я б зрозумів, бо Зарі була на тій вечері.
Я не розумію, чому вони сприйняли те оголошення так погано.
Звідки ця агресія?
-Бо йшлося саме про Бонанг? -Схоже...
Від кожної з жінок, яких Сванкі привів у групу не було
нічого, окрім драми.
Стосовно Енні: «Африканська королева, велич».
«Бонанг, королева усього, королева того...».
От вони й думають, що ми мусимо посадити їх на трон.
Дивно, що Сванкі знадобилося
оголошувати про вихід Бонанг з групи.
Друзі приходять і йдуть.
Мені здається, він намагається виставити нас усіх поганцями,
а це чітко вказує, що він обрав сторону,
і що він за це тримається. А я думала, що ми друзі.
Він мене дуже здивував.
Накинувся на всю групу друзів
через припущення, що сам же й вигадав,
-і вчепився за нього. -Еге ж.
Ми не були на вечері.
Чому про неї говоримо?
З усього, про що ми говорили, Луїс видається клятим жінконенависником.
Схоже, він взагалі відмовляється вислухати Луїса.
Постійно чіпляється лише за одну сторону у цій історії.
Це на нього не схоже.
Не збагну, чому він так гарячкує.
Як на мене, Сванкі шукає собі нову Енні,
-думав, що це Бонанг. -Можливо.
-Ти мене розумієш? -Так.
Сванкі любить Бонанг. Не помічає, якщо вона хибить.
Гадаю, вона його засліпила, та я розумію, до чого ти ведеш,
що він шукає нову найкращу подругу.
Отож, у нього в голові: «Я знову сам».
-Ага. Та він не сам. -У нього є всі ми.
Він ризикне дружбою з усіма нами, заради когось, хто буде замість Енні.
У Зарі скоро день народження.
Я знаю, що там буде драма. Чи варто мені йти?
Не знаю, чи усе ще рада таким речам.
Я вже не так радію,
Витратити гроші на вбрання, прийти й піти,
бо терпіти те саме ще раз я не буду, чи...
Я тобі зателефоную, якщо там драма — скажеш.
Ні, ти прийдеш. Чорт, щоб я тебе там бачила!
Ну...
Побачимо, у якому гуморі я прокинуся.
Щодо дня народження Зарі, я вирішив.
Розумієте, годі з мене цієї маячні.
Спробують знову мене вивести із себе,
бодай одна-однісінька людина спробує,
побачать мене таким, яким ще ніколи не бачили. Клянуся.
У цій групі
повсякчас відбувається стільки драми.
Нарешті сьогодні в мене буде побачення з Фантаною.
Йти на побачення з Луїсом не надто зручно,
бо між ним і Бонанг досі існує проблема.
Та мені й самій хочеться взнати його краще.
-Привіт. -Привіт.
-Як ти? -Добре. А ти?
-Ти така гарна. -Дякую.
Що це?
Сюрприз!
Я обрав урок танців, кізомби,
бо мені цікаво, чи вміє вона рухатися.
Маєш стегна, так? Нехай не байдикують.
Отак-от стегнами, один, два, три, чотири, п'ять...
-Боже мій. -Ні.
-Мої стегна байдикують. -Все добре.
Не вмію танцювати.
-Один, два... -Мені так соромно.
Хлопці, це так складно.
Ця жінка не вміє рухатися.
Це непросто.
Сказала, що не вміє танцювати. А я: ...
Я вмію робити тверк, а танцювати — ні.
Йдеш, один, два, на носок.
-Один, два... -Гаразд, це я можу.
Добре, тверкерка я посередня,
а ті всі інші стилі, це просто не... Я не вмію.
У мене ніколи не вийде. Але я спробую.
Три, один, два, на носок, один, два, на носок.
Вона рухається, але водночас і не рухається.
Не знаю, як це описати. Я розгублений.
Маєш же велику дупцю, але вона не рухається.
Вона не рухається, це ж, ну... Це ж нісенітниця.
Та ну, хлопці, годі.
Це тобі.
А що за спиною? Я хочу побачити.
-Це для тебе. -Дякую. Такий великий. Гаразд!
Дякую.
Великий букет. Це добре. Його акції зростають.
На цей вечір маю одне правило. Лише одне.
-Яке? -Ми не говоримо про інших.
-Лише про нас. -Ясно.
-Чому? -Цей вечір — для нас.
Для тебе.
Тобто ти не хочеш говорити про те, що сталося.
І що відбулося.
Чесно кажучи, щодо тих подій,
я насправді радий, що те, що сталося, сталося.
бо думав, що божеволію.
Я радий, що інші побачили це з моєї перспективи,
що ми позбулися цієї завади, що тепер я готовий рухатися далі.
Ну, я розмовляла зі Сванкі,
що піду з тобою, типу,
-на побачення. -Ага.
Врешті, я досить доросла, здатна й сама вирішувати.
Але вони ж мої друзі, я не хочу, щоб здавалося,
ніби я ховаюся, розумієш?
Ясно. Що стосується Сванкі,
треба з ним поговорити.
-Еге ж. Саме так. -Аби... Бо, щодо мене,
він двічі мене запрошував, і двічі воно...
-Розумієш мене? -Сванкі ти подобаєшся.
Гадаю, тобі треба з ним сісти,
пояснити, тоді можна буде рухатися далі.
Щодо Бонанг, я таки не знаю, що там за ситуація. Не знаю.
Не знаю! Зустрінуся зі Сванкі, тоді вже побачимо, що буде далі.
Перш ніж підемо всередину,
дякую, що погодилася прийти до мене.
Я дуже це ціную.
Дякую, що потанцювала зі мною.
-Знаю, ти не танцюєш. -То важко!
Я знаю, що ти не танцюєш, саме тому дуже вдячний.
Я тобі вдячний і сподіваюся, що скоро в нас буде ще одне побачення.
Я її запросив, зробив усе, щоб побачення відбулося,
і хочу побачити, чи я їй теж подобаюся.
Вона мені подобається, та хочу знати, чи я їй теж.
Тепер м'яч у неї.
Мої знайомі знають: я люблю хороші костюми.
Люблю костюми, що майже повторюють силует.
-Анділє, дякую. -Дуже дякую.
-Носіть із задоволенням. Заходьте до нас. -Звісно.
Я можу говорити лише з Голим, ділитися з ним
думками, почуттями.
Ми багато значимо один для одного, були часи, коли
за потреби ми підставляли один одному плече.
-Привіт. -Привіт.
-Як справи? -Як ти?
Добре.
Упродовж останніх кількох місяців було багато про що замислитися,
найбільше — про мій розрив із Зарі.
То хто кого покинув? Тільки правду кажи.
Це було дружнє порозуміння, ми вирішили розійтися
через обмеження, що виникли, через те, ким ми є, де ми є,
іншими, що з нами пов'язані.
Отже, якщо простими словами,
вона тебе покинула.
Еге ж, ось що сталося. Так тобі й треба.
-Вона мене не покинула. Не склалося. -Ні!
-Тобі відмовили, та це тобі на користь. -Що?
То ти мене знаєш?
Щодо Зарі, я все зрозумів,
я зрозумів,
що був лише пішаком у їхній з Даймондом грі.
Я засмучений, мені боляче, що я був лише частиною гри.
Бо я ж не грався.
Хоч із Зарі й не склалося, але я усвідомив,
як же ж хотів, аби склалося.
Якщо я тоді хотів саме цього, а як не склалося, відчув біль,
значить, я готовий, хіба ні?
Спочатку тобі треба зцілитися.
Не треба без зцілення відразу вскакувати в інші стосунки.
Треба добряче гульнути.
Краще б тобі від душі гульнути.
Я зараз знову готовий до нового партнерства.
На це мені знадобилося три роки.
Здається, я надто засидівся на місці,
а всі, з ким я був раніше, живуть далі, кохають.
Значить, причина у мені.
Анділє зараз під тиском обставин,
тобто, у нього четверо дітей.
Його доньки підростають,
їм потрібно бачити, що у його житті є певна стабільність.
Йому треба бути для них прикладом.
Тож, так, гадаю, він нарешті побачив світло.
Подумай. Згадай тих, з ким я був. Де вони зараз?
Щасливі в шлюбі й закохані.
Ні. Кількох з тих шльондр я минулого тижня бачив у клубі.
Не можна так про жінок.
Ось що кохання робить.
-То тепер ти мені ще й за цензора. -Просто не хочу, щоб ти обзивав жінок.
«Того не скажи, так не...» Їх же тут немає.
-Навіть якщо немає, придурку. -Та годі вже.
-А мене обзивати можна. -Чорт, так.
Після всього цього, куди б я не йшов,
я заходитиму з бажанням бути коханим,
бо це — перший крок до кохання.
Одна з найбільших перепон на моєму шляху до кохання —
дві красуні, мами моїх дітей.
Одна — практично мій найкращий друг,
інша має нерозв'язані труднощі, про які не говорить.
Тому я й запросив подружжя Ідібія на ланч.
Привіт, подружжя.
Привіт, гравцю із «Сендтон-сіті».
Їхня історія кохання відгукується в мені,
так багато схожого є у їхніх стосунках
і в моїх із Себабацо.
Себабацо — одна з двох матерів моїх дітей.
У нас із нею двоє спільних дітей.
Привіт
Привіт.
Себо.
Період побачень з Анділє був бурхливим.
То був безлад, та коли ми разом,
лише він і... Світ майже зупинявся.
Ми з Себабацо розійшлися майже три роки тому.
Ми знайомилися з іншими людьми, навіть брали шлюб,
але зрештою завжди знаходили дорогу одне до одного.
Все як в Ідібія.
-Рада тебе бачити. -Теж рада вас бачити.
-Як діточки? -Менший вже ходить.
Він має особистість, і, так.
Ого! Анділє й Себабацо,
мова їхніх тіл багато що мені розповідає.
Я ж бачу: між цими двома є тяжіння.
Кажу вам, я це бачу.
Не знаю, як він це робить, та мені подобається.
Схоже, між вами все добре.
Ладнаємо не завжди.
-Та ну, не кажи так. -Я так не думаю.
Це аж ніяк не могло статися випадково.
Є дещо, що вас пов'язує...
Діти. Двоє діточок.
Між Анділє й мною існує тяжіння, стовідсотково.
Як ми не заперечували, він завжди наздоганяє.
Це нас наздоганяє.
Як вже визначимось, чи ми таки просто колишні,
що спільно виховують дітей, як друзі, буде простіше.
То був спалах? Хочу зрозуміти, він повертається?
У мене з ним було кілька таких.
Ні, ми жили разом два роки.
У нас були спалахи.
Ні, у нас було не так.
Як-от, розійшлися, зустрілися — новий спалах.
І знов я його...
Розумієте? Йому ніяково, але так.
Ми то разом, то ні, господи, скільки? Двадцять років.
Гадаю, це питання, ким ми є, й досі висить у повітрі.
Щоразу, як ми бачимося,
це як нагадування, що могло б бути.
Як ти остаточно зрозумів, що вона — саме та?
Як нарешті зрозумів, що не покинеш своє?
Гадаю, це сталося, коли я купив свій перший будинок,
коли купив перший будинок в Лагосі.
І раптом я усвідомив:
«Ого, хлопче, він же величезний», —
от саме тоді... Я навіть меблі не завозив. Нічого.
Просто їй зателефонував.
Від цього в мене буквально запаморочилося в голові,
прийшла думка: «Я ж саме будую будинок
і мені доведеться зайти до нього на одинці».
То мені чекати, поки й мене так-от накриє,
чи навчитися від того, хто це пройшов?
Проблема щодо незавершених справ точно є,
між ним і мною.
Телефонувала Кхані, позвала зустрітися.
Я не надто довіряю Кхані через минуле,
тож, що б вона не збиралася мені сказати,
безоглядно вірити я не буду.
Ще одна проблема.
-Привіт. -Привіт.
Не знаю, чому Луїсові було легше сказати те, що він сказав, саме мені.
Та хай там як, я лише посланець. Я передам повідомлення.
-Є прохання... -Гаразд.
до тебе. Отже, Луїс завжди на день народження загадував дитину.
Тож він хоче попросити тебе...
Виносити його дитину?
Ну, через сурогатну матір, просто твої...
-разом. -Мої яйцеклітини?
Луїс хоче зі мною дитину?
Ні, вибач, мені шкода. Я не можу.
Я просто маю дізнатися, чи можна йому...
-спробувати. -Ох!
Може — на дні народження. Пильнуй.
А що з моїм хлопцем? Він теж хоче дітей.
Зарі, казала ж тобі: «Не переборщуй з угандійським соусом».
-Боже мій. -Бо це проблема.
Луїсе, ти сміховинний.
Ти мене трохи розчарував.
Ти мусиш ставитися до мене з повагою,
не як до машини з виробництва малюків, бо я це можу.
Хлопче!
«ГОРДА МЕРІ»
Якщо я збираюся чогось досягти із Себабацо,
мушу повернутися до минулого,
схилити обох мам моїх дітей до перемир'я.
Тому я зустрічаюся з Розетт.
Розетт першою стала мамою моїх дітей.
Ми зустрічалися до початку другого періоду побачень із Себабацо.
Ми з Розетт були у стосунках, у нас є діти.
Ми з Анділє були разом десь чотири роки,
коли народилася наша перша дитина,
Габрієль.
Часом нам було неймовірно, але бувало й зовсім погано.
Наші стосунки були геть токсичні.
Згадую, як ми старалися зачати дитину,
а коли вийшло, все просто розвалилося,
стало ще гірше, ніж було.
То було глибоко, емоційно,
дуже емоційно.
Я завагітніла.
Народила Габріель.
Він майже не допомагав.
Я почувалася, ніби та дитина лише моя.
Коли ми заводили ту дитину, не знаю, про що ми обоє думали, але...
Нам здавалося, що то була хороша ідея.
Ми розійшлися. У нас чудові діти,
але ми змогли стати одне одному
добрими друзями.
Зараз ми з Анділє ставимося одне до одного дуже добре.
Він — неймовірний батько. Він чудово ладнає з дітьми.
-Привіт. -Господи, поглянь-но на себе, ти сяєш.
Така гарна.
Бачиш, який гарний макіяж?
Я така гаряча, а ти мене не хочеш.
Ой, не треба.
Анділє й досі — гарна здобич, це так.
Ми одне одного доповнюємо. Може й вийти.
-Ходиш на побачення? -Не зовсім,
скоріше, пробую потроху.
-Що це означає? -Ні з ким я не зустрічаюся.
-А що ж робиш? -Намагаюся вловити тебе.
-Уявляєш? -Ти не хочеш?
Він такий: «Ніколи знову».
Може, спробую приворот.
Наші з тобою стосунки, лякають усіх моїх дівчат,
-вони всі відразу... -Навіть Себабацо?
Вона ж остання, чи ще яка злякалася,
а я про неї не знаю?
Коли Себабацо повернулася у моє життя,
її всі любили й прийняли, Розетт теж.
Та в якийсь момент Себа від цього відхилилася.
Усім дівчатам, з якими він зустрічається, наша дружба не подобається.
Очевидно, ми надто близькі. Це їх і бентежить.
Себа теж казала, що стосовно одне одного ми не знаємо меж.
Вона має певне ставлення до Розетт,
яка це теж сприйняла не надто люб'язно.
Не знаю, про які межі йдеться,
але є, що є. Цього не змінити.
Навіть не знаю, що змінювати, бо це виходить ненавмисне.
Це просто природно.
-Це треба владнати. -Ти спробував це владнати?
-А ти б хотіла? -Чи хотіла б я з нею зустрітися?
Просто, щоб ми повернулися туди, де були.
Мабуть.
Я її не ненавиджу.
Але я й не її фанатка,
і я б не фанатіла з її повернення до Анділє.
Краще б вже він був з іншою.
Настав день святкування мого дня народження.
Що за день народження, коли ти африканка,
але не демонструєш Африку в усій красі?
Після вечірки з джином, якщо чесно, було якось незручно й напружено.
Не знаю, на що чекати.
Я не надто хотіла приходити.
Я давно вже нікого з них не бачила, але мене запросив Анділє.
-Привіт. -О, привіт.
-Ой, Розетт прийшла. -Я знаю.
-Ти запросила... -Я запрошувала Анділє, не її.
Вони знову разом?
Я не знаю.
Чорт забирай.
Буду чесним, я трохи нервую щодо цього вечора.
Бо, намагаючись помирити
обох мам моїх дітей, щоб хоч розмовляли,
я запросив їх обох на день народження Зарі.
Наслідки для мене можуть бути тяжкими,
бо я знаю своїх друзів,
іноді вони — як зграя гієн.
Я не хочу драми, тільки не сьогодні.
-Привіт. -І тобі.
Можна обійняти?
-Ти така гарна. -Дякую.
Відразу відчуваю, як у кімнаті всі видихнули.
Заціни мою фігуру.
Вони всі чекають драми.
Та сьогодні від нас не дочекаються.
Ми скоро станемо однією великою родиною.
Ого.
Як на мене, спільне батьківство Розетт з Анділє таки справді дивне.
Тобто, окрім стосунків між батьками й дітьми,
вони, схоже, зайняті власними стосунками.
Одночасно.
Анділє і я поводимося грайливо, але ця грайливість не непристойна.
Ти так далеко сидиш?
-Я збиралася... -Далеко від чого?
-Пробач. Думала, ти хотів би сісти тут. -Це грубо.
Тут?
-Мені тут зручно, дуже дякую. -Гаразд.
Все нормально.
Подруго, яка ж краса.
-Ого! -Оце так. Ну-ну.
Дуже хочу побачитися з усіма, кого давно не бачила.
Востаннє бачилися на «Білій вечірці» Анділє,
тож має бути цікаво.
Я також трохи нервую,
та, сподіваюся, ніхто не зронить бокал, чи щось таке.
Буде весело.
Вгадаєте, хто тут у нас?
Себа!
-Так-так. -Усім привіт.
Привіт.
-Як ти? -Чудово.
Зупинися.
Хіба щойно не було холоднувато?
А тепер трохи спекотно. Чому б це?
Вийшло таки незручно.
Анділє не попередив, що запросив і Себу.
Я рік її не бачила, і раптом ось вона тут.
-Привіт. -Як ти, люба?
-Добре. -Справді?
-Так, все добре, А ти? -Чудово.
Те, що Розетт встала, аби обійнятися, не дивно.
Ми ж вітаємося. Ми просто не тусимо в тих самих місцях.
Я не вмію вдавати, тож хоч... Анділє дивився на мене,
я собі: «Ну, гаразд». «Привіт». І обнялася з нею.
Себо, тут є вільне місце поруч із Кхані.
-Не біля тебе? -Ні, он там.
Гаразд. Все добре.
Дякую, що підказав.
Навіщо казати мені, де сісти? Дивно.
Щойно прийшла, нікого не знаю.
З ким я сидітиму?
Це бентежить.
Я вже починаю злитися.
Вечір буде дуже складним.
Я розсадив нас із Себабацо та Розетт, маючи певну стратегію,
щоб ми не змогли завести незручну розмову
на людях.
Ви знайомі?
Почнімо з того, що ми обоє — мами дітей он того хлопця.
-Справді? -Хіба не видно, що його смаки незмінні?
Я не бував на вечірках, де були б дві мами
й тато їхніх дітей,
тож мені було дуже ніяково.
А знаєш, що ми ладнаємо?
Коли вони почали зустрічатися, ми були чи не найкращими подругами.
Все було гаразд.
Та з часом ти змінилася.
Не думаю, що я змінилася.
-Це не так. -Не так розуміла тодішні події.
Тобі не подобалося, що і як було між мною й Анділє.
Слухай, ми ж ладнали. Раніше.
Найважливіше, що порушила Розетт —
вона не знала, коли треба зупинитися.
Мене не влаштовувало, як ти поводилася як заміжня жінка і мама.
Я незаміжня. З ким я одружена?
Я сказала, що ти була заміжня. Була.
Ох.
Якщо ти леді, і ти з кимось у стосунках,
не зви іншого чоловіка щось зробити в домі,
особливо, як у нього ще й жінка є.
Якщо ми друзі, ти мусиш знати, де твої межі.
Анділє завжди мені допомагав.
У стосунках, чи ні, щоб я не робила,
він завжди приходив.
Тож, якщо в мене щось не виходить,
і він приходить мені допомогти...
Було враження, ніби оскільки в нас все пішло серйозно,
ти мусила втрутитися.
Чому? Ти думала, це якось мимохідь,
а тут розумієш, що це серйозно, і тобі треба... Розумієш?
Це тому ти народила дитину?
Бо тобі здавалося, що це мимохідь?
Йой.
Ого. Який безлад.
-Тому я й народила? -Еге ж.
Чи це ти тому народила?
Люба, моя ситуація сталася задовго до тебе.
Це неважливо. Ти тоді була з іншим.
Для мене справді дивно,
що Розетт не розуміє, де схибила.
Ти ж доросла.
Ти була одружена, тож маєш розуміти, що таке межі.
Побачивши, що наші стосунки серйозні,
-ти схотіла... -Наскільки ти була серйозна?
Ми жили разом.
Бо ти розлучена. Тобі більше ніде було.
Мені було де жити. Анділє хотів, щоб я жила в його домі.
Я жила в Саннігіллі, люба.
З іншим хлопцем, з яким зраджувала своєму чоловікові?
Яким ще хлопцем?
Імен не називатиму. Чи хочеш, щоб таки назвала?
Я з тим не зраджувала хлопцем.
-Звісно ж, що так. -Ні.
У тебе неправдиві факти.
Та що ж це таке?
Тільки не на вечірці Зарі!
Ми просто намагалися розібратися, але ж тут усі.
А до чого тут Анділє?
Про нього ж йдеться. Як це: «До чого тут він»?
Анділє не вступає в розмову.
Розетт втягує Анділє в цю розмову,
бо знає, що Анділє її підтримає.
Я вже про це з тобою говорила, як з моїм чоловіком.
Чому це з твоїм?
Так, моїм чоловіком.
-У мене розмова з Розетт... -З чого б це твоїм?
-Неважливо. -Пробачте.
Вона говорить у минулому часі.
Вона спитала.
Послухай. Ти не слухаєш.
Ой, Анділє, гаразд. Говори.
Ні. Я роздратована. Мене це, бляха, вибісило,
мало не до всирачки.
-Чому — на твоєму дні народження? -Втруться, Фантано.
Спитай, чи все гаразд.
Анділє, у Зарі ж день народження.
-Ти про що? -Про суперечку.
Це неввічливо.
Перепрошую.
Я не розумію, що захищає Анділє, от і засмутилася.
Мене це дратує. Припини.
Я й досі дуже засмучений тим, що сталося між Бонанг і Луїсом,
а тут усі такі, поводяться, ніби все чудово.
Ви вирішили бути на боці Луїса
просто тому, що Бонанг не така вже вам і подруга?
-Вітаю, друзі. Привіт. -Ти такий шикарний.
У цій ситуації з Бонанг, усі просто показують, ким насправді є.
А я просто кажу: «Переконайте мене».
-З днем народження! -Милий.
Сванкі змінив своє ставлення до мене після тієї вечері,
тієї суперечки між мною й Бонанг.
Як справи? Як ти? Е, встань, будь ласка.
Усім встати!
Як можна вітати бога сидячи? Як ви?
У тому, що Бонанг пішла, він винуватить мене. Геть несправедливо.
Агов!
У цій групі стільки всього сталося.
Щодо мене, сьогодні я просто рада, що ми всі тут.
Ми представляємо красу Африки.
Ми такі гарні.
Більше сказати нічого, окрім: «Святкуймо!»
-За це! -Будьмо!
Будьмо, любі.
Зарі, дозволь спершу тебе благословити.
-Прошу, очисть мене. -Так і так.
Я благословляю Зарі найкращими побажаннями,
шлю їй світло, позитивну енергію, приємні емоції.
Надто демонстративно, ти переборщуєш, брате.
Просто скажи, що хотів, та й продовжимо.
Ти вмієш мене зрозуміти. Знаєш,
що я хочу сказати, навіть як не доберу слів.
Я тебе ціную,
і, гадаю, приготував ідеальний подарунок,
кращий за інші від усіх за цим столом.
Гаразд.
Що ж це таке, Луїсе?
Він ідеальний.
-Чула, він просив у неї яйцеклітини? -Хто?
-Луїс. -Просив що?
Яйцеклітини Зарі.
Подруго, що? У кого?
Минулої зустрічі з Кхані, я попросив її поради,
чи варто пропонувати Зарі спільні пошуки сурогатних матерів,
або просити яйцеклітину.
Я чекаю на відповідь від Кхані, що вона скаже,
перш ніж запитаю Зарі.
Як на мене, це таки справді дивно й моторошно.
Ти просиш у Зарі яйцеклітини
відразу після побачення зі мною.
Тобі що, було нудно? Чити шукаєш уваги?
Твої дії мені незрозумілі.
-Мав нагоду поговорити з Луїсом? -Ще ні.
-Ще ні? -Може, сьогодні поговорю.
Шкодую про те побачення.
Боже, попросив у Зарі яйцеклітини.
-Попросив у Зарі що? -Яйцеклітини.
-Хоче, щоб Зарі носила його дитину? -Сто відсотків.
Я точно розумію, що Луїс геть заплутався.
Так кортить стати в групі своїм,
що ладен на будь-яке божевілля.
Тепер маю дивні відчуття.
Спершу я була за нього, та вже ні.
Ідеш на побачення зі мною, хоч я з Даймондом,
і просиш яйцеклітини в Зарі?
І на додачу — я і Даймонд? Та ну, безлад якийсь.
-Це дивно. -І, а ми такі,
через це буде купа пліток і проблем.
Яку б гру ти не вів, скористатися моєю подругою тобі зась.
Не хочу, аби Луїс забивав їй баки,
тож, типу, тримай дистанцію.
Фантано, постав стільця,
другий — поруч, тоді сідай.
-Що? -Що?
Перестав стілець ближче, отой-от — ближче.
Тепер сідай.
-Добре. -Ага, звідти й спілкуйся.
Впхнув між ними стільця?
Саме так.
Нащо йому стілець між ними?
Чому ти їй сказав поставити між нами стільця?
Є причина.
-Яка причина? -Бо...
Сванкі, це недоречно.
Я не розумію.
Ти про що?
Попросив подругу моєї сім'ї пересісти. Що тут такого?
Сванкі хоче спровокувати мене на протидію.
Намагається дошкулити й чекає на реакцію.
Луїсе, чому ти так на мене дивишся?
Як «так»?
Ніби зараз закотиш очі, й: «Ох, Сванкі».
Тобі добре видно, що я не закочую очі.
Спершу — Фантана, тепер: «Що ти очі закочуєш?»
Я не закочую очей.
Він напрошується, а мені хочеться піти.
Бо я не такий. Я не сварюся.
-Зарі, люблю тебе. -Ти ж тут сиділа.
-Я піду. -Бувай.
Луїсе, і тоста не дочекаєшся?
Ні. Дякую. Тут забагато негативу.
-Негативу? -Так, і він іде від тебе.
Чому ти сказав їй відсісти від мене?
Чому ти випитуєш, як зробити Зарі вагітною?
-Я ніколи такого не випитував. -Бувай. Це брехня.
О господи!
Ти двічі виказав до мене неповагу.
-Як саме? -Кричав на обох своїх заходах.
-Моїх заходах? -Так.
-Кричав на тебе? -А не підійшов,
не поговорив зі мною.
На заході з джином ти мовчав. Я й говорив не до тебе.
-Ти говорив про мене. -Я з тобою не говорив.
-Я там був. -За тебе говорили жінки.
Я і про тебе не говорив. Сказав: «Фантано, пересядь».
Бо я не знаю твоїх намірів щодо неї.
-Я хочу з нею поговорити. -Зарі, може вип'ємо?
Прошу. Це вже занадто.
Ото ж бо! Він встає, каже про негатив. Що ти верзеш?
-От і знову. Ти знову кричиш. -Чому ти робиш із мухи слона?
Навіщо ти робиш із мухи слона?
Мені здається, ти зараз фальшивий.
Я фальшивий?
-Еге ж, ти фальшивий. -Каже людина з 78 обличчями?
-З 78 обличчями? -Хлопче, сядь вже.
Не розумію, що за драму ти...
Ти не будеш на мене кричати, втретє,
і думати, що я це дозволю.
Втретє.
Як я й казав, ти, бляха, щоразу інша людина.
З кожним, з ким говориш.
Чи не найприбацаніший в усій цій шоблі.
Переклад субтитрів: Сергій Білай