Ти тупа.
Стара шкапа в підробках під одяг від дизайнерів, у засохлій перуці.
Вимітайся нафіг.
-Перука всохла. Я з тобою не говорю. -Що ще?
Ага, бувай, імітаторка клята, бодай тобі.
Твої коханці
зі мною в школу ходили. Іди собі!
-Закінчила? -А ти?
На молодих, бляха, тягне?
Мене тягне, а ти — молода шльондра!
То й вали відсіля. Бувай!
Я молоде й багате стерво!
-Я стара... -А ти стара жалюгідна шкапа.
Я мільярдерка.
У вас двоє дітей, а все одно його не втримала.
-Я Даймонда не тримаю. -Та байдуже.
-Ти нікого й не втримаєш. Бувай! -Зупиніться! Чекайте!
Хіба ж так мають поводитися
-молі чорношкірі африканки? -Ой, люба.
Не люблю, коли жінки сваряться через хлопця,
але відмовляються визнавати:
«Це через Даймонда».
Ця проблема сталася через Даймонда.
Не думаю, що між Фантаною й Зарі щось би сталося,
якби між ними не було спільного знаменника, Даймонда.
Мене це просто розриває на шматки,
бо це — велике непорозуміння,
що спричинив Даймонд,
-не ви. -А що, як Даймонд цього не казав?
-Казав. -А що, як казав?
-Бо я знаю Фантану. Вона — чесне стерво. -Це так.
Вона б не сказала, що Даймонд таке казав, якби цього не було.
Фактично, вона говорить про сказане Даймондом,
-Вибач. -і ти завелася через сказане Даймондом.
У цій ситуації головна, бляха, пробема — це Даймонд.
Він вкидає це лайно поміж людей, що не мали б сваритися.
Це неправильно, бо він веде гру, і він грає у цій грі проти вас обох,
а не проти себе.
Розумієте, чому я це кажу?
Вам обом треба, бляха, завдати Даймондові перцю.
Іноді можна й посваритися, а от образливих слів не треба.
Не треба принижувати одна одну, не треба бруду.
Будь ласка, я не можу. Це ж безглуздо.
Це приклад того, як чинять чоловіки.
Вони брешуть, а жінки потім сваряться.
Ми сваримося, ми обзиваємо одна одну.
Якщо чесно, гадаю, мені треба їх всіх запросити на ланч.
Фантану, Даймонда й Зарі.
І так, буде соромно, буде конфронтація,
але це треба зробити.
Хтось має це зробити.
ЗІРКОВА МОЛОДЬ АФРИКИ
Сьогодні я йду до Даймонда. Трохи нервуюся,
бо хочу прояснити ситуацію стосовно Даймонда й Фантани.
Здоров, хлопче з Тандалє.
Фантана мені подобалася,
та, як в них з Даймондом щось є,
я краще відступлю, поки не сталося нове непорозуміння.
Аби нічого не приховувати, скажу як є.
-У мене теж було побачення з Фантаною. -Так.
Та що з вами, бляха, таке?
Я хочу сказати, нічого такого, спокійно.
-І теж цілувався? -Ні.
Бо якщо так, значить, цілувався ось із цим-от.
Це те саме.
Ми друзі, все спокійно, ми не пара.
Отже, це твоя дівчина, друзяко, тож...
Я не казав, що вона моя дівчина, не треба.
Бляха ж муха.
Між мною й Фантаною, у нас є порозуміння,
не скажу, що це аж меморандум порозуміння...
Меморандум порозуміння!
Що за чорт?
Я б це так не назвав, просто... Ми з нею розуміємо одне одного.
-Ось що між нами. -Ти їй це чітко пояснив?
Еге ж, ми сиділи он там. Бачиш той чорний диван?
Отам ми й були.
Там я поцілував Фантану. Бачиш?
Чому Фантана гадає, що має право ставити запитання Зарі?
Ви ж лише поцілувалися.
-І що? -Поцілунок — це таке.
Чи це я дав Фантані таке право?
-Ні... -Ти, мабуть, щось їй сказав.
Ні, навіть не сказав, гадаю, було ще щось,
бо якщо ти просто поцілував жінку,
вона не йде сваритися з матір'ю твоїх дітей.
-Вона обізвала Зарі шкапою в підробках. -Що?
Я ж знаю: Фантана не божевільна, Зарі теж,
значить, щось таке було сказано.
Ти не кажеш нам усієї правди.
Якої ще правди?
Що ти сказав Фантані про Зарі,
бо вона щось таки дізналася.
Щось, що дало їй привід сказати Зарі:
«Як перекажу, що він сказав — заплачеш».
Та годі.
Який би там між ними не був меморандум про що завгодно,
їм треба його переглянути.
Зараз покажу, що Мама-Ті зробить з твоїми яйцями.
-Моїми чим? -Яйцями.
Кинь займатися дурницями з Фантаною.
Ось що вона зробить з твоїми причандалами.
Бачиш оцю хрінь?
То що тепер? Що далі?
У тому й річ, я так не хочу: людина зі мною,
а потім виявиться,
що це гра, я з нею граюся.
Як-от ти граєшся з Кейлі.
Ти з нею одружишся, чи вона марнує час?
-І що далі? -У житті воно не так.
-Ні. -Слухайте, я вам так скажу:
Я збираюся припинити пити молоко задурно.
Готовий випити всю чашу.
Ці стосунки не лише через флюїди.
Може, я готовий до зобов'язань щодо Кейлі на довгий час.
Відбувається наступний крок, я вас сповіщу.
І це буде швидше, ніж гадаєте.
Погано, коли жінки принижують одна одну,
обзивають одна одну при любих друзях.
Я вирішила запросити сьогодні Сванкі, Даймонда, Зарі й Фантану,
бо маємо проблему в родині.
-Не знаю, кого позвала Кхані, -Фантіно!
бо, знаєте, після вчорашнього
декого бачити я не бажаю.
-Що вчора сталося? -Я знаю.
І я була твереза...
Я лише чула, сталося ж без мене,
але не надала великого значення.
Я просто не люблю дволиких людей,
от не можу так.
Щось скаже, потім вдає, що нічого поганого не казала,
я такого не терплю.
-Чого ти від неї чекаєш? -Я й бачити її не хочу.
Як я ніколи не побачу Зарі, то й добре.
Не хочу ще однієї сутички з Фантаною,
бо, якщо чесно, не маю не те дівчисько сил.
Тому й попросила Сванкі прийти.
Може, вгамує цю свою подружку. Мене ж цікавить лиш одне:
чи казав Даймонд те, що, за її словами, казав?
Проблема в Даймондові,
чи проблема у Фантані?
Привіт!
Йдеш, як по подіуму в Парижі.
Я й гадки не маю, що тут за надзвичайна ситуація.
Що за переполох? Що відбувається?
Я трохи нервуюся, я стривожений, я непокоюся,
бо це все схоже на халепу.
Вчора в нас, дівчат, була тусовка.
У Наді була репетиція. І ми запитали Фантану:
«Що ж сказав Даймонд, що, мене, як ти кажеш, грець поб'є?
Розкажи нам».
-Ну не грець же. -То був суцільний гармидер.
Вона на мене накинулася.
«Я тебе, бляха, по підлозі розмажу. Я ж з тебе все лайно виб'ю».
-Що? -«Не жартуй зі мною,
бо носиш підробки ніби від дизайнерів».
-Ого. -«Ти стара жалюгідна шкапа».
«По-перше, Даймонд сказав, що ти ним одержима».
Я одержима Даймондом? Та невже?
Навіть і не знаю, що думати.
Надто вже це дивно.
Мені ще треба почути, що скаже Фантана.
-Привіт. -Сванкі!
-Привіт. -Привіт, люба.
Що, серйозно?
Я трохи хвилююся.
Сподіваюся, жодного спротиву не буде.
Сподіваюся на чемність.
Я молюся.
У цій групі, подруго, нам подобається бути справжніми,
-це стосується й конфліктів. -Що, геть усі?
Так.
-Ми тут справжні. -Невже?
Тому вчора я не намагалася тебе зупинити.
Спусти пару, щоб ми знали про твої справжні почуття.
Я ж казала, що не хочу її більше бачити.
Ти моя подруга. Я не сидітиму, і знаю, що Сванкі теж,
не будемо сидіти, знаючи, що є нерозв'язана
проблема, ніби все гаразд.
А проблеми немає.
Проблема в тому, що я з нею не знаюся і не хочу.
І як саме це вплине на економічний, соціальний,
-фінансовий спад? -Фінансово, соціально, чи ще як,
ти ж лише вдаєш, то й мовчи.
Пішла ти.
Сама пішла.
Кхані все говорить про нерозв'язані проблеми,
але розв'язувати нічого,
бо мені дружби із Зарі не треба. Взагалі.
Для мене вона не людина. Вона відьма.
Зараз злечу на мітлі.
Злети й гепнись. Начхати.
-Політаю на мітлі. -Уперед. Аби гепнулась.
-Вчора теж так було? -Гірше.
Ні, до біса її.
Друзі, ви...
Так і змиритеся з цією фальшивкою?
Ніби леді-бос, мільярдерка... Це брехня.
Тиша у залі суду! Може вже щось зробимо?
Бо від отакої-от розмови добра не буде.
-Можна мені щось випити? Бо я... -Я вже просила напої.
Бо в горлі пересохло, треба чогось сьорбнути.
Входжу й бачу тих, кого не очікував побачити.
Я бачу Зарі, бачу Фантану.
Не розумію, що тут відбувається.
Гаразд.
Це дивно.
Як воно? Як ти?
Дивлюся на Фантану. Вона не надто радісна.
Схоже, багато чого сталося, або ж ще на мене чекає.
То як ви, друзі?
Ми тут через тебе, буквально.
Я повернувся. Радий вас бачити.
Він не знає, у чому річ.
Я швиденько тобі поясню.
Зарі й Фантана вчора сильно посварилися
поки були на заході для дівчат. І це через тебе.
Вперше я почув, що пішли плітки про тебе й Фантану...
-Які плітки? -Ті, що ви всі розпускаєте,
-чи ті, що ви всі й вигадали? -Ні, ми їх не вигадували.
Я не злюся. Плітки, що...
Її риторика тепер інша.
Говори голосніше, бо я ж тут.
-Розслабся. -Ти бурмочеш.
Не бубони.
-Казала ж до тебе не говорити. -Говори голосніше!
У нас тут обговорення. Говори, бляха, голосно.
-Я не тобі говорила. -Ми тут не для сварки.
Щось кажеш, кажи вголос.
-Я не до тебе говорила. -Може, я буду за голову?
Ні, ти надаватимеш свідчення.
-Голова не робить свою роботу... -Ти свідчитимеш.
Люди геть не в гуморі, а я не розумію.
З тобою все гаразд?
Ні, не гаразд, бо не розумію, що відбувається.
Фантана... будь ласка.
Я хочу піти звідси, бо усвідомила,
що сиджу поміж дорослих і ніби
сперечаюся зі старшими родичами.
Це не має сенсу,
нічого це не дасть,
буду просто й далі злитися. Хочу додому.
Фантано, може, охолонеш і ми закінчимо?
Мені весь цей фальш ні до чого.
Навіщо нам все ускладнювати?
Жодних ускладнень. Я йду,
а ви... розв'язуйте свою проблему.
-Я проблеми не маю. Не люблю стрес. -Ясно.
Даймонд завжди вплутує мене туди, де я не мала б бути.
Ви з Фантаною намагаєтеся зійтися.
То чому вигулькнуло моє ім'я?
Я скажу так: ви робіть своє,
бо я точно роблю своє.
Річ ось в чім:
на тій грі в поло у нас із Фантаною була розмова,
і вона каже:
«Даймонд мені про тебе багато розповів.
Якби тобі переказала, тебе б грець побив».
Вона це сказала так, ніби ви щось обговорювали,
щось на кшталт: «Моя колишня така, Мама-Ті сяка», —
бо то таки мусило бути щось огидне, аби мене аж грець побив.
Тож я хочу знати,
що такого ти розповідаєш про мене Фантані...
У тому й річ.
...що мене аж грець би взяв.
Оце все, що зараз, воно не потрібне.
Нічого тупішого я б ніколи й уявити не міг.
Геть не очікував щось таке побачити.
По-перше, я збентежений, бо це ж моя команда, так?
І я й подумати ніколи не міг, що може дійти аж до такого.
Байдуже, які там в мене власні справи,
чи які там у Мами-Ті власні справи,
я ж завжди намагався виявляти повагу в усьому.
У нас же з нею є діти і всяке інше,
ми поважаємо одне одного.
Я не можу бути в такій ситуації.
Я почуваюся незручно. Це не для мене.
Отак-от поставити мене перед мамою моїх дітей,
перед дівчиною, з якою у нас щось є,
гадаю, то найгірша з помилок.
Кхані й Сванкі, схоже, щось замислили.
З ким би я не був, або що б і з ким у мене не було,
я нізащо не скажу тій, з ким сплю, нічого поганого про Маму-Ті.
Я цього не люблю. Я не такий.
Хочеш сказати, що ніколи, як ви сиділи з Фантаною, не заводив
розмову про мене?
То звідки в неї сміливість казати:
«Даймонд сказав, що ти ним одержима»?
Я одержима тобою?
-Ні, Мамо-Ті... -Я тобою одержима?
Мамо-Ті, от ти зараз на мене нападаєш...
Я не нападаю!
-Сваришся зі мною, а це... -Я не сварюся. Я хочу ясності.
Бо треба ж набратися сміливості, щоб взяти й сказати:
«Ось що він про тебе говорить».
Ти намагаєшся змусити мене бути грубим,
змусити до прямих відповідей.
З прямих відповідей у сім'ї добра не буває.
Отже, ти заперечуєш, що...
Так. Це неможливо.
Я не міг казати Фантані щось погане про...
Отже, цього не було.
Чи з Зарі погано говорити про Фантану.
Ні, так робити не можна. Я не такий.
Суд завершено.
Ну...
Чоловіки, вони кинуть вас у пустелі без води. Йой!
Ні, мені нічого сказати. І жодних проблем.
Вона мені просто не подобається.
-Для мене не проблема... -Ти їй теж.
«Ти мені». Вибач, кажуть: «Ти мені теж».
От просто не подобається.
-Дарма ти брехала. -Я й не брехала.
Даймонд розповів про причину,
з якої не показує тобі інших жінок,
-і це не брехня. -Бо він мене поважає.
Не лише з поваги. Є ж певні речі, він...
Йдеться ж не про інших жінок і мене.
-Ти казала, що він щось сказав про мене. -Що він сказав,
коли ми розмовляли у нього вдома, просто скажи.
Ні, він не може.
-Ніхто не бреше. -Даймонд не може.
Не може сказати, чому?
Не може, бо він мене поважає. Отак.
«Він мене поважає». Та усіх, бляха, поважають.
Я не бачу поваги Даймонда до Зарі.
Гадаю, він просто так каже, аби вона краще почувалася.
Бо якби він її справді поважав,
і вона була б йому аж така важлива,
ми б тут всі зараз не сиділи.
-Можна мені це з собою? -Ого.
-Вибач, люба. -Що? Бо ніж упав?
-Ні. Досить. -Поки не піша,
я хочу всім вам нагадати:
ми часто сваримося, але ж ніхто не йде, Фантано.
-Їй не можна йти. -Ось що я намагаюсь сказати:
Фантано, сваритися можна. І зі мною теж.
Але це не змінює того,
що так само ти сидиш за столом із сім'єю,
бо ми — твоя друга сім'я.
Ви мусите перепросити одна в іншої.
-Радше помру. -За що?
За слова, що ви наговорили.
Радше помру, ніж попрошу пробачення у фальшивки.
Отрута, пані.
Чим би це не було, мені воно не подобається.
Гаразд.
Я так свої справи не роблю.
Здається, мене хочуть примусити робити це так, як хочеться їм,
але я маю власні способи Платнумза робити справи.
Привіт, хлопче.
-Привіт. Ось що прислали. -Що там?
Попри всі ті скандали, що вирують в блогах, у нас
з Інносентом все добре.
Злобні блогери про це, знаєте, ані слова.
І плітки ми обговорюємо з ним.
ЕННІ МАКОЛІ ІДІБІЯ
Як пограли в футбол?
Ти й Сванкі розмовляли?
Так, поговорили.
Те, що вчинив Сванкі на футболі,
коли висунув претензії стосовно його проблем з Енні, —
так не роблять.
Намагався зірвати злість?
Ні, типу, цікавився, чи ціную я нашу дружбу.
Мені не сподобалося, як це прозвучало.
Він очікував, що я...
Зв'яжешся з ним перший?
Вибач, Сванкі Джеремає Джеррі,
чи ти не здурів?
Саме це і є проблемою,
що не дає мені залагодити це все з цим дитям.
Сванкі, це ж неповага до Інносента.
Він чекав, що ти, найстарший серед нас, йому дзвонитимеш?
З якого дива?
Як ти можеш затівати зі мною розмову про речі,
про які я навіть і не знаю?
Як ти смієш, Сванкі? Як ти насмілився?
Ти Інносентові не близький друг,
це ж я його з тобою познайомила.
Мені шкода це казати, Інносенте, але ж я знаю,
як довго я намагалася підвести Сванкі до тебе,
скільки разів він благав допомогти йому стати твоїм стилістом,
хоч і знав, ти не любиш фотографуватися.
Це ж я допомогла тебе вмовити на фотосесію,
заради Сванкі.
Схоже, він раптом усе забув.
Сванкі, спустися на землю.
Твоя пиха вже починає смердіти, ось що я думаю.
-Не важливо. -Ні, любий.
Я розумію, чому ти так кажеш. Мені це важливо.
-Не важливо. -Він на настільки близький друг...
Як так?
У мене аж кров кипить.
Я не хочу втрачати голову, але відчуваю, що я злюся.
Тож, Сванкі, вибачай.
Мені телефонувала Енні,
вона сердиться через те, що Сванкі наговорив 2Baba.
Очевидно, що між тими двома й досі війна.
Ясно, що їхня дружба вже не та, якою була.
Відтоді як я сказав Енні, що слухав ту її розмову,
коли вона говорила про мене всі ті огидні речі,
вона не бере відповідальності.
Ти уникаєш подробиць, від чого ти втікаєш?
Тому, коли вона мене перепросила,
це не мало сенсу.
Вітаю, пане професоре.
-Як ти, друже мій? -Добре. Малий, як ти поруч.
Як завжди.
Так, довіру порушено, відданість зраджено,
але ці двоє не можуть не бути друзями.
Сьогодні я спробую переконати Сванкі поговорити з Енні,
ще раз.
Хочу тобі дещо показати, тому й хотів побачитися.
Агов!
-Як сьогодні почуваєшся? -Казково.
Як чарівно.
Анділє показує мені відео з емоційною миттю,
що була в мене на весіллі Енні.
Я чудово розумію намір Анділє.
Він намагається зіграти на моїх емоціях.
-Нагадати, що ти сказав? -Так.
Ти тоді сказав Енні на весіллі:
«Я тут єдиний, хто був тобою і на першому, і на другому.
Ми разом і в радості, і в скруті».
Зараз знову скрута.
Я показую це відео, щоб нагадати,
що почуття не можна покласти в холодильник,
замкнути їх там, і думати, що все гаразд.
Я хочу, щоб підґрунтя любові,
що я бачив між Енні й Сванкі, не зникало, щоб їхні стосунки відродилися
заради їхньої історії, минулого, усього, що в них було.
Я глибока людина, Анділє.
Я люблю... глибоко,
тож, компромісів не визнаю.
Я не прихильник чогось несправжнього.
Розумієш, несправжнє — це не для мене.
Коли я пояснив Енні цю ситуацію,
і вона... Вона, знаєте, казала: «Ой, вибач за голосову нотатку,
ми підпалюємо наш дім, поцілуймося-помирімося».
Чесно кажучи, я їй не повірив, бо відчував, що це було не насправді.
У нас з Енні не все... залагоджено.
Я точно більше не хочу впускати Енні у своє життя.
Йдеться не лише про Енні. Є діти, є 2Baba,
це твоя сім'я.
Анділє, зупинися. Навіть не намагайся.
-Але ж так і є. -Не треба.
Діти, які тебе звуть дядьком Сванкі,
які не розуміють, чому ти так довго не навідуєшся.
2Baba, який каже: «Я зараз не поруч з дружиною,
та все нормально, бо Сванкі ж поряд».
Уся ця ситуація, мені здається, у певному сенсі вона звузила моє
сприйняття людей.
Я відчуваю, що те добре...
Знаєте, як люди висмоктують з тебе хороші риси характеру?
Не скажу, що я сумую за нею.
Гадаю, насправді я сумую за людиною, якою був я сам,
коли ми були друзями.
Щодо мене, якщо вона шкодує, що так сталося,
і прийде до мене з каяттям,
чи з щирими вибаченнями, вона ж акторка,
та якщо буде щирою — я це відчую.
Якщо ні — я відчую.
Як нам повернути все, як було?
Це буквально неможливо.
Не знаю, як би це могло статися.
Мені важко це чути.
У нас із Кейлі все йшло не надто добре,
після того трейлера освідчення.
На сьогодні я запланував для нас романтичний вечір,
бо хочу попросити її про дещо справді особливе.
Квінтон попросив, аби я вдягла свою найкращу коротку сукню,
туфлі на підборах, зробити макіяж і бути суперовою.
Мені дуже цікаво, що він підготував цього разу.
Ого!
-Що? -Що відбувається?
Ходімо.
Не квапся, все побачиш.
-Заплющ очі. -Гаразд. Ти мене поведеш?
Я поведу. Заплющ очі.
Якщо справді чогось хочеш, над цим треба ретельно працювати.
Треба за це боротися.
Я вважаю, що і Кейлі, і я боролися, аби дійти того, що маємо.
І сьогодні — саме той вечір.
Тут газон. Ні.
Ні, зачекай.
Як будеш готова, розплющуй очі.
Я з тобою.
Поглянь навколо.
Любий!
Тут так чудово. Ого.
Я бачу троянди й свічки, і ті композиції,
схоже, він доклав багато зусиль.
Я не розумію, що відбувається. І гадки не маю.
Так незвичайно. Це ти влаштував?
Припини таке питати.
Ого.
Ще раз спитаєш, чи це я зробив —
я більше нічого для тебе не влаштую.
Дякую, любий. Це так незвичайно, так мило.
Я це ціную.
Зі мною бути нелегко.
Але твоє кохання ніколи не припиняється,
і я за це вдячний.
Дякую, милий.
І я хочу, щоб ти не сумнівалася в моєму коханні,
не мала сумнівів щодо моїх вчинків.
Бо все, що я роблю, я роблю...
тому що для мене у світі
немає нічого важливішого за тебе.
Не буду казати, що старий Квінтон помер,
бо я й досі що не день боюся,
і коли ти виходиш із дому, ніколи не запитую, куди йдеш.
Чи мені не тривожно? Та мені до біса тривожно,
а не показую,
бо хочу, аби ти завжди була щаслива,
хочу, щоб зі мною ти почувалася безпечно.
Звісно. Дуже тобі дякую.
Це, мабуть, саме те, що я так давно
хотіла почути
від людини, яку справді кохаю.
Не плач. Що таке?
Що не так?
Це через тебе.
Не хочеться зіпсувати макіяж.
Дуже тобі дякую. Я це ціную.
Ціную все, що ти все це зробив для мене.
Для мене це дуже важливо. Дякую.
Я тебе кохаю.
-Кохаю тебе. -І я тебе кохаю, любий.
-Я знаю, ти зголодніла. -Є їжа?
-Авжеж. -Саме хотіла спитати.
Хотіла з десерту почати?
То це ось такий вечір?
Я зараз така щаслива.
Давно хотіла почути від Квінтона, що саме він відчуває, і як.
Яка краса.
Він виконав певний самоаналіз,
досяг самоусвідомлення. Я так ним пишаюся.
Дуже-дуже пишаюся. Це така прекрасна мить.
-Я радий. -Який чудовий вечір.
Усе просто ідеальне.
Не таке ідеальне, як ти.
Знаєш, це ж кліше, коли кажуть: «Одружуйся з кращою подругою», —
-і от... -Дякую.
мені...
й подумалося:
«Чому я був таким нечесним? Чому я поводився як козел?
Чому був таким холодним?»
Адже твоє місце —
у моєму світі.
Знаю, я ніколи не просив,
офіційно,
але сьогодні прошу. Відкрий.
Що це?
Відкривай.
Не відкривається.
Я хочу, щоб ти офіційно переїхала до мене.
Ой, милий.
Стільки уваги до деталей.
Тобто, я й уявити не могла.
Це так мило. Я в захваті.
Тепер вже не скажу:
«Я сердитий, їдь додому», —
адже...
розумієш, це і є дім.
Наш дім.
Дякую.
Розумієш?
Чому сьогодні я тільки й плачу?
Я хочу, щоб Кейлі не просто взяла ключ, що я сьогодні їй віддав,
я хочу, щоб вона зрозуміла, що я не завжди лише граюся
й тільки й знаю, що жартувати.
Наші стосунки — це не жарти.
І пам'ятай: це наша подорож,
правила встановлюємо ми.
-До біса всіх інших. -Саме так, любий.
Ніхто ніколи не міг подумати, що Сванкі й Енні можуть побити глечики,
але це сталося.
Видно, що їм обом це все ще завдає болю.
Після кількох тижнів, коли вони обоє проточували мені голову з обох боків,
я запросив їх приєднатися до мене,
щоб ми поговорили всі втрьох.
Якщо чесно, єдина причина, з якої я сьогодні встала,
зібралася й прийшла сюди — це Анділє.
Сванкі повинен зрозуміти, що неповага неприпустима,
байдуже, що в тебе за проблема.
Я не хочу, щоб він випробовував моє терпіння.
Штурхнеш мене — я вибухну.
Нісенітниць я не терпітиму.
Сказати, чим я тебе образила, — це одне.
Як саме ти мені це скажеш — геть інше.
Це правда. Ти хочеш лише поваги.
Я просто хочу поваги,
бо він виявив неповагу до мого чоловіка на грі у футбол.
Усе інше в цій історії про те, як ми з Енні розсварилися,
мене не стосується.
Єдине, що мене стосується, —
розмова телефоном, яку я сам чув,
ти казала про мене божевільні речі.
І це змінити неможливо.
Ти телефонувала,
і ти їх сказала.
Тому я злий. Тому викреслюю тебе зі свого життя.
Дякую, що дозволили мені тут бути,
і що відгукнулися на моє запрошення.
Скінчімо це раз і на завжди.
Розв'яжімо це питання.
Хочу вас обох попросити дозволити мені зробити це по-своєму.
За цим столом зараз дві найпотужніші особистості,
яких я знаю,
отже, як кажуть англійці:
«Що буде, коли непереборна сила зустрінеться з непорушною силою?»
Скоро я це з'ясую.
Не знаю, що тут сказати.
Я був спробував зустрітися з Енні без участі сторонніх,
але нічого від неї не добився.
У нашу останню зустріч я хотів,
щоб вона усвідомила, як розмова, яку я почув, мене вразила.
Для мене та розмова телефоном виявилася останньою краплею.
Я хочу від Енні ясності:
що я тобі такого зробив, що спонукало тебе до тієї розмови?
Сванкі, мені немає потреби тобі брехати.
Як зла, всяке можу бовкнути.
Ось чому мені болить:
коли я говорила Сванкі про той захід,
що хотіла робити разом з ним,
він сказав: «Не треба. Облишмо це».
Я телефонувала за день що заходу, а він не відповів.
Навіть не знала, що він відбувався.
Знаєш, якою дурепою я почувалася? Досі почуваюся?
Не Сванкі говорити про зраду.
Я вже казала: він влаштував той захід у мене за спиною,
ба гірше, мені й не сказав, не запросив.
Коли я побачила ті фото й сторіз, що всі постили,
їхні дописи про той захід,
я плакала як дитина.
Через той захід у готелі «Еко».
-Чому плакала? -Чому?
Бо не могла повірити, що ти зі мною так вчинив.
У нас ті самі друзі.
Хочу знати дати, від тієї розмови — до сварки між нами.
Ти розбив мені серце.
Причина, з якої ти не отримала запрошення,
така, що перед тим заходом
я почув усе, що ти про мене казала.
Коли я слухав ту розмову, я вирішив,
що досить з мене тієї людини.
-Ти безсумнівно все те казала... -Гаразд, скажи-но мені, коли?
-Мені байдуже, коли... -Це брехня!
Річ у тім, що...
Навіщо тобі весь цей камуфляж, Сванкі?
Заради тебе я зніму окуляри.
Енні, я нізащо не скажу,
що не чув, яку гидоту ти про мене казала...
-Коли? -Я тебе зрікся.
Я нізащо не викреслив би тебе зі свого життя,
якби ти мене не образила, тож не вдавай тут, бляха, акторку,
а скажи мені... Ти, бляха, граєш роль!
Ти зараз граєш роль, ти ж акторка.
-Стривайте. Зупиніться. -Не полощи мені мізки!
-Агов! -Стули пельку!
Думаєш, я тупий, несповна розуму?
-Я точно знаю, що ти зробила. -Зупиніться.
Не знаєш дати, бо ти брешеш.
Стоп. Енні, глянь на мене.
Ти тоді говорила про мене гидоту.
Я тебе не ображала, тож не треба.
-Ти кажеш іншим... -Не змушуйте мене кричати.
Сванкі, спустися на землю.
-Годі. Енні, кажи до мене! Сванкі! -Я, бляха, бог назавжди.
Не кажи, ніби я щось зробила, якщо не можеш довести,
до біса це лайно.
-Я нормальна. -То чому з усіма сваришся?
Я з усіма не сварюся. Я сварюся з тобою.
Зі мною, з ріднею чоловіка,
зі своєю менеджеркою, сваришся з усіма своїми друзями.
Енні, ти з усіма сваришся, річ не в мені.
Поглянь, що ти робиш.
Я тебе не винувачу. Це Анділє винен.
-Анділє... -Ні-ні.
Енні, поглянь на мене. Я тебе ніколи не ображав.
А зараз образив.
Завжди тебе підтримував.
-З мене годі, все. -Стійте, тобто...
-Мені шкода... -До біса ті камери, Сванкі.
Ми так не робимо.
Зачіпати сім'ї одне одного на камеру...
Ні, друзі, ні.
Ви самі чуєте, що ви кажете, що робите?
Навіщо ти тягнеш сюди сім'ї?
-Енні, ти теж тут наговорила. -Я сім'ї не зачіпала.
Це різні речі, ми всі сприймаємо речі по-різному.
-Нічого не вийде, як... -Не можна так одне з одним.
Смішно. Де мій мікрофон?
-Ти можеш сісти? -Ні, друзі, ні.
Те, що робить Сванкі, —
саме те, у чому він звинувачує Енні.
Тільки він каже це їй в очі.
Прошу, сядь.
-Розумієш, про що я? -Я тебе розумію. Мені шкода,
але, будь ласка, сядь.
Якщо піде, мені болітиме.
-Ти розумієш, що сталося? -Пробач.
-Сванкі почув, що почув. -Пробач мені.
-Ти могла мати на увазі інше... -Знаю, я зайшла надто далеко.
Мені шкода.
Я дуже розчарована в собі.
Ми ж не такі.
-Ні, не такі. -Ми не такі.
Мені соромно за те, що ми коїмо.
Що, в біса, таке?
Ми не мали до такого дійти.
Воно не мало бути аж так погано,
розумієте, це...
Просто ганьба.
Ти ж старша сестра.
Сванкі вважає, що ти його не захистила...
-Я й сама так вважаю. - ...від самої себе.
Ось чому і я часто до тебе звертаюся.
Я щосили намагатимусь тебе захистити.
Ти не розумієш, Енні.
Сванкі, нумо пробачимо одне одному.
Вже не хочу, аби моє було зверху,
-Щоб знову правда була лише моя. -Я теж.
Бо я втомилася, більше не хочу.
Я теж втомився. Бо це лайно мене так вимотало, що й не...
Киньмо це, прошу.
Я не з тих, хто завжди насторожі,
коли зустрічаюся з кимось, знайомлюся,
та через цей конкретний випадок,
схоже, вже нікому не довірятиму.
Ти ніби хотіла відокремитися від мене,
наче: «Не хочу бути пов'язаною зі Сванкі,
бути зі Сванкі, "світитися" поряд з ним,
бо це ж я запрошую моїх багатих друзів».
Я теж мала схожі відчуття.
Сванкі дивиться на мене згори вниз.
Чоловікові родичі ще різне лайно на мене лили.
Я не раз була на межі самогубства,
а тут Сванкі й скандал, йому це не подобається.
Я втратила гроші, схвалення, та багато чого, навіть людей.
Це таки було важко, Сванкі.
Так важко, я навіть на шкільні батьківські збори піти не могла.
Наче в пеклі побувала, чесно тобі, Сванкі, кажу.
В глибині душі мені здавалося,
що на мені забагато бруду,
то й гадала, мовляв, він не хоче через мене занапастити свій бренд.
Тому й наговорили казна-чого.
То були ревнощі, буквально. У нього — теж, визнає він це чи ні.
Те все я про тебе казала зі злості.
Я ж людина. Пробач мені.
Не знаю, чи ти скучив. Я — так.
-Вона перепрошує. Сванкі? -Пробач.
Годі вже, Сванкі, прошу.
Вона каже: «Я переживала скрутні часи, а ті слова, так,
-вони вирвалися, коли я...» -Була зла не весь світ.
-Ти не винний. - ...світ винний.
Енні, мені ж боліло ще й тому, що, буквально, я не міг бути поруч.
Коли бачиш, як твій отак друг страждає,
і не маєш змоги бути поруч, це вже само по собі проблема.
Уяви, як це все накопичується і які почуття в мені від цього вирують.
Я не з тих, хто кидає друзів,
байдуже, що там у них сталося.
Я завжди буду поруч.
Зрозумій це.
-Я вдячний вам обом. -Я тебе люблю.
У вислові «Ображена людина ображає інших» так багато правди.
Енні була ображена,
це вплинуло на її відносини зі Сванкі.
Хочу, що ти знала: жодних претензій до тебе немає.
Я люблю тебе всім серцем
і завжди готовий бути поруч,
-просто спілкуватися. -Поцілуймося,
помирімося щиро, забудьмо всі...
-Як справжні люди. -Так.
Прогуляємося разом, одягнеш мене?
Нехай це скінчиться.
Може, ти... Нам треба стільки надолужити. Я скучила.
Я відчуваю велике полегшення,
адже я більше не маю образ на Енні.
Ми можемо просто облишити цю ситуацію,
намагатися стати ще кращими друзями одне для одного.
Я відчуваю: цього разу це вже щиро,
бо ми дійшли глибин,
осягли значення всіх розмов до єдиної,
саме цього я й хотів.
Я завжди тобою пишатимуся, хай там що трапиться.
-Я завжди готовий бути поруч. -Так.
То він уже допомагає?
Послухай, мала, хочу дещо запитати...
Сьогодні я залишу дітей вдома в Даймонда,
і ще, гадаю, нам треба поговорити.
Нам треба поговорити, щоб лише я й він.
-Готові побачитися з татком? -Так.
Бо ми приїхали, вгадайте, хто то вийшов?
Привіт!
Ого, ну гаразд. Добре.
-Заходьте. -Я теж скучила.
-Як ти? Я — добре. -Як справи?
-Все добре. -Ти в нормі?
Коли я повертався, то й не думав, що...
на мене чекає драма,
але вийшло саме так.
Гадаю, нам із Зарі є сенс поговорити про те, що сталося.
Мені дуже не подобається, що люди намагалися подати це все
в негативному висвітленні,
або взагалі неправдиво.
Я прийшла сваритися. Буквально.
-Ти ж розумієш... -І не мушу.
По-перше, мені було так соромно перед усіма,
а ще я був злий, що хтось тобі отак-от казна-що говорить.
У стін є вуха, а в коридорах — очі.
Люди ж дивляться, вони багато чого чують.
Чому та дівчина набралася сміливості й зухвалості сказати мені:
«Даймонд таке розповів»,
«Даймонд каже, ти ним одержима»,
«Даймонд те...»
Чому вона тек впевнено це мені казала?
Знаєш, коли ви, дівчата, сваритеся,
кожна може сказати що заманеться.
-Пам'ятаєш, розмову про ще одну дитину? -Так.
Як Фантана дізналася?
-Ми про це не говорили. -А вона знала.
Це ж вона мені й сказала.
Того дня ти ж... Ми виголошували тост, тоді ти й сказала.
-НІ. -Ніхто...
Про це я говорила лише з тобою.
Скажімо, я хочу дитину від тебе, хто мені завадить?
Ніхто, але ж річ у тім...
Говорив своїм сучкам.
-Ні, я їй не казав. -Розповідаєш їм.
Це вона мені сказала.
Гадаю, він бреше.
Сумнівно, що Фантані просто спало на думку: «Накинусь-но на Зарі».
Через Даймонда?
Чоловіка, з яким я не разом?
Мені це не подобається.
Якщо не подобається,
то не треба вибовкувати тим дівулям.
Знаєш, чому вони це кажуть? Бо хочуть переді мною похизуватися.
«Він — батько твоїх дітей, ти вдаєш із себе старшу,
а знаєш що? Ось що він мені розповідає».
-По-перше... -Не надавай їм приводів.
Я не хочу знати, про що ви там говорите.
Я не маю наміру ускладнювати тобі життя.
-Гаразд. -Я не хочу знати.
Коли ти з ними говориш, дай їм чітке розуміння.
Гаразд? Нехай знають межі.
Даймонде, просто не став мене в таку ситуацію. Це того не варте.
Особливо мене. Воно того не варте.
-Мені вже треба їхати. -Гаразд.
-Я від'їжджаю. Післязавтра. -Куди?
-У Париж. -Що робитимеш?
На запис, працюю над глобальним альбомом.
Я тобою пишаюся. Ти молодець.
Не зупиняйся, що б ти не робив, навіть попри всю ту драму.
У мене немає драми. Нащо ти так кажеш, Мамо-Ті?
Гаразд, тоді драма — я.
Так.
Ти так швидко погодився.
-Хай там як, добраніч. Мені пора. -Добре.
Не звертатиму на це уваги.
Не хочу ускладнювати Даймонду життя. Нехай собі.
Я вже відлітаю.
У мене турне,
але
мушу побачити Фантану.
Нам треба поговорити, бо я хочу,
щоб всім було добре.
Не хочу, щоб здавалося, ніби я прийняв сторону Фантани, чи Зарі.
-Фантано. -Привіт.
Іди-но сюди.
Як ти?
-Нормально -Це добре.
На тому ланчі я сердилася на Даймонда.
Я його ніби уникала, наче б то,
але, якщо чесно, він така людина, що на нього важко довго сердитися,
то я й забула, чому сердилася,
але я не дам його одягу чи зовнішності відвернути мою увагу.
І куди ти летиш?
-У Париж, люба моя. -То ти їдеш в Європу?
Еге ж. Я їду в Париж, потім з Парижу поїду в Лондон.
З Лондона треба вирушати в Малаві.
Де це? Де Малаві?
Малаві? В Африці.
-Що? -Це Африка.
Я не знаю, де знаходиться Малаві, гляну в гуглі,
бо це звучить, ніби щось тропічне й соковите.
Треба вивчити країни, яких я не знаю.
-Там чудово. Я люблю Малаві. -Я знаю лише Гану й...
О, це в Східній Африці.
Ану в мене є фани в Малаві, а я й не знаю? Це так мило.
Цього разу мені аж хочеться поїхати звідси.
Чому? Тобі тут погано?
Спершу було добре, потім...
Не знаю, якось воно, хтозна...
Особливо та зустріч, щоб то не було.
-Не знаю... -Тоді, у Кхані?
Еге ж, то було ні до чого, розумієш?
Якщо те, що тоді сталося, тебе образило, я хотів перепросити.
Ні, я не ображена. Просто не подобається, що Зарі вважає,
ніби має право контролювати...
-Я розумію. - ...як ми маємо поводитися.
-Я тебе розумію. -Бо я вважаю, що не їй мені казати,
-як мені до тебе ставитися. -Розумію.
-Ось де проблема. -Та я ж розумію.
Я тоді почувався, ніби це я в усьому винен.
Розумієш, мені було так кепсько.
Чому вони отак-от сприймають наші стосунки ?
У нас починається щось гарне...
Я люблю тут бути.
Коли знову побачимося?
Без Зарі й усього цього, я не люблю стрес і драму.
Розумію, але ж не можна, знаєш...
А ще ти тоді сидів так тихо.
Я мовчав, бо не хотів стати причиною ще чогось.
Я таки гадаю, що міг бути кращий спосіб все розв'язати
між мною, Зарі й Даймондом, якби причиною й справді був Даймонд.
Та оскільки насправді річ лише в нас із Зарі,
а Зарі мені не до душі сама по собі,
не думаю, що Даймонд міг щось тут вдіяти.
Тепер нам просто дадуть спокій.
Ну-бо, поцілуй мене гарненько.
Ох, Даймонде.
-Дивись, не забувай мене. -Ні, не забуду.
Боже мій.
Я ж тебе люблю.
-Я тебе люблю, пам'ятай. -Я тебе теж.
Переклад субтитрів: Сергій Білай