Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
MINNER OM PARIS
Pokker!
Gjør henne klar til operasjon. Jeg er der 07.30. Bare begynn.
Hei.
Jeg er her. Hva heter pasienten?
Forklar situasjonen.
Her, pus.
- Hei. - De har begynt.
Hei.
- Mikrofontest? - Ja.
Patricias intro om 10 sekunder. Deretter første spørsmål.
Tre, to...
Ett. Vær så god.
Dagens gjest: Den kontroversielle Moskva-regissøren Dmitrij Vasiljev.
Han åpner operasesongen i Paris med "Snøpiken" av Rimskij-Korsakov.
- Dmitri Vassiliev, god morgen. - God morgen.
Du er kjent for dristige politiske produksjoner.
Du har pådratt deg russiske myndigheters vrede.
Vil du legge bånd på deg -
- for å unngå å sjokkere det konservative Paris-publikummet?
Slett ikke.
Frankrike er arnestedet for revolusjonen, for toleranse.
Så det går nok bra.
Jeg har alltid drømt om å regissere i Paris.
Det er en by som står mitt hjerte svært nær.
- God kveld. Bord til to? - Ja.
Neste uke blir det noe helt annet: En flymesse.
- Må lese meg opp på luftfart. - Som...?
- Som betyr? - Utvikling av nanomaterialer.
Beklager.
Jeg er straks tilbake.
Dere skremte meg.
Alt i orden?
- Jeg må dessverre tilbake. - Med én gang?
Turnuslegen er ute å kjøre. Altså - hun er ny. Beklager.
- Har du vakt? - Nei, men det er min avdeling, så...
- Hva gjør du nå? - Jeg vet ikke...
- Drar du hjem? - Ja.
- Ses vi senere? - Dette er fort gjort. Jeg ringer.
Lykke til.
Ha det.
- Kan jeg bare ta et glass vin her? - Reservert. Naborommet har plass.
Den veien? Takk.
Er det andre rommet den veien?
- Ned der og til høyre. - Takk.
- Er det ledig der borte? - Ja, vær så god.
Bare gå, du.
Hva skjedde så?
Det er slettet fra hukommelsen min.
Det kommer seg, men arret må stabilisere seg før vi kan operere.
Du kan kle på deg.
Det har lukket seg fint.
Jeg vil gjerne komme videre.
Plastisk operasjon om seks-sju måneder. Det er for betent ennå.
Sju måneder? Ja vel.
Og da vil det bli... helt borte?
Vi skal gjøre vårt beste, men vi kan ikke trylle.
- Du har ikke begynt å jobbe igjen? - Nei, men det blir ikke lenge til...
Jeg var utenbys, hos moren min. Godt å være tilbake.
Vi må kjøre en litt annen rute på grunn av veiarbeid.
Kan du åpne døra?
Toalettet er den veien.
Jeg ser ikke etter toalettet.
Skjønner.
Kontakt gruppa som organiserer besøk hver mandag morgen.
For folk som...
Sånne som deg.
Det vil si...?
Ofre som har behov for å se åstedet.
Det er viktig for dem å få prate. Vi holder lukket da.
Ellers har vi åpent som vanlig nå.
En kaffe, kanskje?
Ja takk.
Den er på huset.
- Du bodde hos moren din? - I tre måneder.
Da du ikke svarte på meldingene, -
- tenkte jeg du ikke var klar for å fortelle.
Jeg skal ikke be om alle detaljer.
Vanskelig å vite hva man skal snakke om.
Bærer du inn kaka for meg?
Klart, det.
- Er alt bra? - Ja da.
Jeg skal hente champagneglass.
Da ses vi der inne.
Pusekatten...
- Der er du. - Å, er det deg.
- Jeg tar bare fem minutter. - I mørke.
- Blant flaskene. - Du kan ikke bli der.
Kom nå.
Ha det. Fint å treffe deg.
Og i god form. Kult. Vincent er en god støtte.
- Ha det, jenter. - Ha det.
Vi ses.
- Ta vare på deg selv. - Takk.
Før, skjønner du, så betrodde folk seg til meg.
De åpnet seg. Jeg likte det. Nå er det motsatt.
Jeg er blitt en slags attraksjon.
- Selv du prater annerledes til meg. - Jeg? Langt ifra.
Du gjør det.
- Som om jeg må behandles varsomt. - Ja vel? Det var jeg ikke klar over.
Du kan ikke nekte folk å tenke på deg og det du har vært gjennom.
Nei...
- Regnet det da du dro? - Nei. Eller...
Jeg husker ikke.
Jeg husker det godt. Det begynte å regne litt senere.
Jeg husker tydelig fram til da.
Du måtte tilbake til sykehuset?
Mulig.
Ja... Det stemmer. Jeg husker det.
Jeg hadde vært på sykehuset i en time da alarmen gikk.
Alle sykehus ble satt i krise- beredskap for å ta imot skadede.
Og så kom det inn skuddofre.
Jeg husker det luktet krutt i sykehuskorridorene.
Jeg ringte, men du svarte ikke. Jeg tenkte du nok var hjemme alt.
Jeg måtte vurdere skadene, fra mest til minst alvorlig.
Skuddsår, forbrenninger...
Det var anslag mot to andre steder i tillegg. Et koordinert angrep.
Alle sykehus var i beredskap.
Neste morgen fikk jeg telefon fra sykehuset du var brakt til.
Du var såret. De kunne ikke identifisere deg, -
- for du snakket ikke. Og du hadde ikke ID på deg.
Jeg dro dit.
Taxien hjem kjørte forbi restauranten.
Der var det blomster og barnetegninger.
En strøm av mennesker gikk forbi i taushet.
Som en prosesjon.
- Sara, koordinator for støttegruppa. - Jeg var her under angrepet.
- Jeg skjønte det. Hva heter du? - Mia.
Sett deg, så kommer jeg straks.
Flott at du kom.
Det er viktig å få nok søvn og gjenvinne styrken.
Da vil hukommelsen fungere bedre også.
Når man begynner å huske, er man på bedringens vei.
Ja.
Kan du sitte et annet sted?
Er du snill. Foreldrene mine satt der.
Jeg visste ikke det. Unnskyld.
Kan jeg sitte her?
- Unnskyld. - Hvor satt du?
Jeg var i det andre rommet.
Jeg var ikke med foreldrene mine den kvelden.
Jeg skulle gjerne visst det siste de sa.
Hva de snakket om.
Om de var glade akkurat da.
Eller kranglet eller noe sånt.
Skjønner du?
Kanskje du så dem?
La meg vise deg noe.
Beklager, jeg må gå.
- Går du? - Vet ikke hvorfor jeg kom.
Han der ute har klaustrofobi. Han vil ikke inn, men han vil prate med deg.
Takk.
Husker du meg?
Nei.
Jeg satt ved nabobordet ditt. Feiret bursdag.
Jeg husker ingen ting.
Du bestilte et glass vin. Som om du ventet på noen.
Kort etter forsvant du. Du var skjult bak noen kinesiske jenter.
Da du kom tilbake, hadde du blekk på hendene.
Du lette i lommene etter et tørkle.
Du drev og kavet så mye at du fikk blekk overalt.
Til og med i ansiktet. Jeg måtte bare le.
Lo du av meg?
Nei, men du trodde det.
At jeg lo av deg.
Du sendte meg et veldig sint blikk.
Ja visst...
Skrev jeg? Med en fyllepenn?
Jeg vet ikke. Sikkert.
Og så?
Du reiste deg...
Du krysset rommet.
Skulle vel på toalettet.
Husker du ingen ting?
Nei.
Det er borte. Jeg husker nesten ingen ting.
Det flimrer noen bilder fra før angrepet. Og noen lyder. Men...
Fra det øyeblikket jeg så folk dø, husker jeg ingen ting.
Du er heldig.
- Din bil? - Ja. Hva heter du?
Mia. Og du?
Thomas.
- Har du lov til å kjøre bil? - Nei.
Ja da! Hva er problemet?
- Flytt bilen din! - Se på beinet mitt.
Hun dro i meg, jeg fulgte etter.
- Så husker jeg ikke mer. - Mia?
- Tilbake allerede? - Jeg pratet med Thomas utenfor.
- Bra. - Han fikk meg til å huske noe.
- Jeg satt der. - Det er veldig bra.
Nå kan du sette sammen puslespillet.
Hva gjør du her?
Hva? Jeg var her, som deg. Jeg satt rett der borte.
Ikke her, nei.
På toalettet. Jeg kjenner deg igjen. Du låste da skytingen begynte.
- Jeg? - Du, ja.
Du gjemte deg på toalettet og låste alle andre ute.
Du åpnet ikke.
Hvordan våger du å komme hit?
Jeg gjorde ikke det.
Du satte deg selv foran alle andre.
Hvordan kan du vise deg her i dag?
Du burde skamme deg.
Det var simpelt, det du gjorde.
Hva gjør du?
- Beklager, jeg må gå. - Hvor da?
- Hjem. Vi ses der. - Er du sikker?
Unnskyld...
Det er Mia.
Vi pratet sammen ved restauranten tidligere.
Kanskje du kan hjelpe meg. Kan du ringe meg? Takk.
Takk for at du ringer tilbake. Jeg tror du kan hjelpe meg med...
Beklager.
Sikker på at det er greit?
Ja?
- God kveld. - Kom inn.
Sara ga meg nummeret ditt. Jeg visste ikke du var her.
Det går bra. Skulle opereres i dag, men nå blir det visst i morgen.
Jeg har alt hatt tre operasjoner. De har rekonstruert skinnebeinet.
Det er veldig bra.
Jeg har skuddsplinter i det andre beinet.
Vet ikke når jeg får fikset det. Får nyte det lengst mulig.
Men la meg ikke kjede deg med det. Hva kan jeg hjelpe deg med?
Du husker åpenbart alt som hendte.
Ja.
Hvorfor vil du huske?
- Det er mulig jeg har gjort noe. - Hva da?
Nei, jeg... Sara sa du husker hver minste detalj.
Kanskje du husker om jeg kom tilbake til rommet etter at jeg gikk?
Nei.
Sett deg.
Jeg kan ikke huske at du kom tilbake.
Men kanskje noen så deg.
Har du sjekket hjemmesiden? Lagt ut noe i forumet?
Nei. Jeg visste ikke det fantes. Det er en helt ny verden.
- Jeg vil huske. - Det kan du ikke gjøre alene.
Det må to eller flere til for å huske.
Jeg anbefaler deg å gå på nettet.
Hørt om facebooksiden Memoria?
Bruk litt tid på den. Som journalist vil du like den.
Jeg googlet deg bare.
Mia Loreau. Jobber du i radio ennå?
Jeg jobber litt i radio, men jeg er russisk-tolk.
Russisk-tolk?
Vanskelig.
Mamma snakket russisk hjemme. Så i grunnen ikke.
- Gir du meg sigarettene mine? - Ja visst.
- Røyker du her? - Nei, nede ved ene utgangen.
Og jakka, takk.
Du ga meg ikke noe svar.
På restauranten... Ventet du på noen?
Nei.
Vet du hvorfor du var der?
Tilfeldigheter.
Jeg var der ikke tilfeldig. Noen hadde bestilt bord.
Jeg hadde bursdag og vi hadde fått ukebonusen vår.
Jeg jobber i finans.
Jeg kan ikke fordra å feire bursdag.
Men de ville overraske meg, så jeg ble med.
For ikke å fornærme noen.
- Var du ikke med noen jenter? - Jo, to kolleger.
De overlevde ikke.
Familiene deres besøkte meg. Jeg visste ikke hva jeg skulle si.
Jeg skammet meg over å leve i stedet for dem.
Har du en mann?
Ja. Vi er ikke gift.
Så du er ledig?
Det er ikke akkurat tanken.
Barn?
Nei.
Det slo meg under angrepet:
At jeg ikke har barn, ikke vet hvordan det er.
Der er du! Vi har lett overalt.
- Ingen visitter om kvelden, vet du. - Beklager.
Jeg kommer.
Da går vi.
Dra!
Takk. Kommer du tilbake i morgen?
Ja. Lykke til.
Arrivederci!
Ta med mandariner i morgen.
Eller appelsiner. Eller sjokolade.
Jeg fikk politirapporten av Sara.
Angrepet begynte kl. 20.49.
Politiet kom til unnsetning 22.37.
Så vi gjemte oss i én time og 48 minutter.
Jeg tenkte på hvordan det så ut etter meg når jeg døde.
Det jeg etterlot meg.
Jeg tenkte på en halvspist yogurt i kjøleskapet.
Hei, Vincent, det er meg.
Jeg er ikke hjemme.
Sonia flytter, og låner meg leiligheten sin i noen dager.
Ved République. Jeg har behov for å være alene nå.
Glad i deg.
Jeg husker den lyden.
Hva gjorde jeg...?
Hvor var du?
I første rommet, i baren, med en venn.
Hun døde umiddelbart. Jeg slet også med å huske hva som skjedde.
Det var ikke lett. Da vi startet gruppa, -
- trodde jeg ikke så mange følte behov for å komme tilbake.
Vi blir som en familie.
Vil du være med oss i morgen, på République?
Siste vaken vår før de fjerner blomster og lys.
Ja.
Jeg kom til Paris for å studere arkitektur, forelsket meg og ble her.
Husker du noe?
Nei, beklager.
- Jeg kaster bort tiden din. - Nei, det er jo derfor vi er her.
- Hørt om "diamanten i traumet"? - Nei.
En teori om at en ulykke kan føre til noe godt.
Du finner helt sikkert din.
- Kan vi prøve én gang til? - Så klart.
Se det for deg uten alt dette. Det var et lager, mye mørkere.
Noen klarte å gjemme seg der oppe.
- Nei, det var ikke her. - Lyset er også forandret.
Nei, det er ikke det...
Jeg husker vanndråper mot hånda.
Det andre rommet, da. Kom.
Du skal få lys.
Var det her?
Ja.
Det var noen her med meg. Han holdt meg i hånda.
Jeg husker ikke ansiktet, men han hadde tatovering.
På underarmen. Og et blodstenket forkle.
Kjøkkenpersonalet holdt til her. Forkleet tyder på at han var kokk.
Mange av dem døde.
Skulle ønske jeg kunne hjelpe deg, -
- men mange av kjøkkenpersonalet var uregistrerte.
Ble jeg fortalt.
God dag.
Meg igjen. Kan jeg spørre deg om noe?
- Er noen av personalet igjen her? - Nei.
Er du sikker?
Ja, alle sammen ble erstattet.
Til og med kokkene -
- og servitørene? - Til og med kokkene sluttet.
Jeg var ikke der, vet ikke hva som skjedde.
Kan du ta det andre rommet, er du snill.
- Jeg er ikke ferdig med dette. - Ta det senere.
Takk.
- Hei. Du husker meg, ikke sant? - Ja.
Husker du Thomas? Han med krykker som var her.
- Vagt. - Han sa du jobbet her før også.
Jeg har noen spørsmål angående dem du jobbet med.
Jeg trenger hjelp av deg til å finne noen.
Greit, men gjør det kort. Jeg bor langt utenfor byen.
Det gjelder en som var med meg under angrepet.
Han var kokk. Hadde i alle fall forkle.
Og en liten tatovering her. Han var ikke på lista over døde.
Mange av kokkene jobbet svart.
Det er nok derfor de ikke ble registrert noe sted.
De forsvant bare.
- Så de er ikke døde? - Det forklarer utskiftningene.
Jeg er fransk, så den nye sjefen lot meg få fortsette å jobbe der.
Politiet syntes det var rart at noen av personalet forsvant.
- Vi sa ikke noe. - Kan du gi meg navnene deres?
Greit, men ikke et ord om meg. Jeg kan få trøbbel og trenger jobben.
Jeg lover.
- Hva heter du? - Nour.
Mia.
Jeg prøvde å finne noen selv.
Vi var flere som gjemte oss ved ventilasjonssjaktene.
Jeg var så sikker på at vi kom til å dø at vi kysset hverandre.
En australier, i Paris for første gang.
Så du ham igjen?
Nei. Vi ble atskilt under evakueringen.
Han var lettere skadet.
Jeg lette overalt på Facebook, men fant ham ikke.
Vi var til høyre rett innenfor døra.
Vi var fire. To døde. Jeg og australieren overlevde.
Jeg så morderen under angrepet.
Ansikt som en engel.
Han virket faktisk -
- munter. Han var veldig søt.
Det var som om han var ute og kjøpte sigaretter.
Etter det som skjedde, reiste jeg hjem.
Heldigvis for meg var det langt unna.
Jeg har ikke fortalt noen hva som skjedde den kvelden - med deg.
Jeg vet ikke engang hva du heter.
Sa det ikke til kjæresten engang, og henne forteller jeg alt.
Det var den frykteligste dagen i hele mitt liv.
Og samtidig har jeg aldri følt meg så nær noen.
Du holdt rundt meg som om jeg var det eneste som var igjen.
Du har prøvd å få tak i meg.
Jeg har ikke svart og kommer ikke til å gjøre det.
For det hadde bare fått meg til å tenke mer på deg.
Og jeg vil ikke tenke på deg hver eneste dag.
Men det gjør jeg.
Får jeg snakke med deg?
Se på meg, er du snill.
Jeg var ikke på toalettet.
Jeg husker det godt nå. Jeg hadde vært der, litt før.
Hvordan kan du vite det?
Jeg husker det nå.
Jeg holdt noen i hånda. En kokk.
Du forveksler meg med en annen. Ikke at det betyr all verden, men...
Om det er bedre for deg...
Hei.
Beklager at jeg bryr deg så sent, men jeg så deg tidligere.
Kom inn.
- Jeg har ikke noe å by på. Vann? - Ja takk.
Her.
Fant du den fyren?
Nei.
Jeg vil bare vite om han lever.
Det kvinnfolket anklager meg fortsatt for å ha låst meg inne.
Det tror jeg ikke. Jeg føler det er noe annet.
Hun har ikke peiling.
Om du føler på deg at han lever...
De har eiendeler til uidentifiserte ofre på politistasjonen.
Har du ikke sett på Facebook?
Dra dit og se. Kanskje du finner noe.
Jeg var der med tanta mi.
Alt er pakket i plastposer.
Det lukter rart der.
Vi fant ikke stort. Et postkort de skrev til meg.
Vil du se det?
"Vannliljer."
De ville ha meg med inn til Paris.
Vi kranglet om det hele dagen.
Nå kan jeg ikke si ha det til noen før vi har skværet opp.
For jeg tenker at hva som helst kan skje.
Da jeg hørte om angrepet, tekstet jeg pappa.
Han sa de gjemte seg.
Ventet på at politiet skulle redde dem.
Han sa han ikke kunne ringe meg. Lyden kunne røpe dem.
Så begynte ventingen.
Vi ante ikke hva som skjedde der, var helt maktesløse.
Til slutt slo vi av tv-en -
- og satt og holdt hverandre i hånda.
Slutt å tenke på det. Nå må du sove.
Noen ganger tror jeg at jeg ser dem på gata.
Jeg vil gå på museet de var på.
Se det siste de så.
Finne det maleriet. For liksom å ta farvel med dem.
Er det ikke varmt her?
Har du noe mat?
Dessverre, ingen ting.
Jeg går og kjøper noe på konditoriet, greit?
Vi klarer oss.
Pust.
Igjen - pust.
Sånn, ja.
Félicia?
- Er dette ditt? - Ja.
Alt er i posen. Bare sjekk.
- Det er greit. - Kvitter her.
Takk.
Sett deg her.
- Han som var med meg... - Vi jobber med saken.
Jeg har en gave til deg.
Snilt av deg.
Skal si du ble glad...
Ja visst, topp. Litt kultur. Jeg er rørt.
Særlig!
- Jeg ringte, men du svarte ikke. - Jeg hadde ikke mobilen min.
Du ville ikke komme tilbake.
Jo. Jeg gjorde som du foreslo: Dro tilbake til restauranten.
Og jeg husket noe.
Hva?
Jeg holdt noen i hånda.
Spørsmålet er om han er i live.
Jeg er ikke sikker på at det vil hjelpe deg å huske.
Jeg er ikke sikker. Det er neppe en god idé.
Går det bra? Får du smertestillende?
Jeg vil ikke ha.
Jeg kan åpne vinduet. - Nei, slutt å dulle. Det går bra.
Her.
Les for meg, heller.
Du leser nok kjempebra.
- Jeg ble aldri lest for. - Ikke jeg heller.
Er det for flaut, kan jeg lukke øynene.
- Gjør det. - Seriøst? Lukke øynene?
God dag.
Estelle, kona til Thomas.
Vi møttes på grunn av... Jeg skal gå.
Ikke gå. Må bare ha underskriften hans på et forsikringsskjema.
Adjø.
- Det går bra? - Skriv under her.
Vent!
Unnskyld, jeg mente ikke å...
Det dere gjennomgikk, kan jeg aldri dele med ham.
Thomas vet ikke det, men jeg gjør. Vi kommer aldri over dette.
- Jeg forstår. - Her.
Han leser ikke bøker.
Jeg leste meldinger postet i Memoria-gruppa.
Folk som Félicia prøver å finne ut hvordan deres kjære døde.
Eller leter etter noen de traff den kvelden.
Jeg ser etter en som hjalp meg. Ble skutt i begge bein, ved baren.
Jeg vil vite om han overlevde.
Jeg tenker på ham hver dag.
Jeg leter etter en som støttet seg på meg og fikk to kuler i brystet.
Hadde på seg mønstret lilla eller rosa t-skjorte.
Jeg har ikke prøvd å få kontakt i frykt for å vekke minner.
Om noen vet noe om vedkommende, så send meg en melding.
Jeg ble evakuert sist.
Alle de andre som var igjen da, var døde.
Jeg prøvde å la være å se. De få jeg så, så ut som de sov.
Jeg håper det kan være en trøst for noen av dere.
Vi gjemte oss et sted der det lekket fra taket.
Du ba ikke om mitt navn, jeg ba ikke om ditt.
Du hadde tatovering og kjøkkenforkle.
Du grep hånda mi, jeg tviholdt i den.
Da politiet kom, slapp jeg hånda di.
Det siste jeg så, var at du var såret.
Jeg håper du klarte deg. Jeg håper du er i live.
Det er alt jeg vil vite.
- Hva gjør du her? - Jeg prøvde å ringe. Jeg er bekymret.
Kom inn.
Jeg skjønner ikke hva du driver med.
Er det en annen?
Er det den der støttegruppa?
Vil du ikke snakke til meg?
Hva gjør du?
Det er ikke morsomt lenger. Du skal hjem nå. Det er nok.
- Slutt med det der. - Hvorfor snakker du ikke til meg?
- Du vil ikke ha min hjelp? - Du kan ikke hjelpe meg.
Kan jeg ikke hjelpe deg?
Jeg kan ikke leve det livet lenger.
Hvorfor ikke?
Så jeg må bare se på at du blir gal?
Skulle ønske jeg også hadde vært der under det jævla angrepet.
Nour fant navnet på to kokker som jobbet på L'Étoile d'Or da.
De var ikke registrert, sto ikke på noen liste.
Jeg leter etter disse to.
Hun husket at i kriser hyrte sjefen inn folk utenfor en telefonbutikk.
Et sted man fikk tak i folk som jobbet svart.
Ingen kjente til navnene hun ga meg.
Jeg ble tipset om en mellommann i restaurantbransjen.
Nei takk. Jeg ser etter Hakim.
Du ville snakke med meg?
- Skal det være noe? - Nei takk.
Jeg ble fortalt at du har info om en kokk som jobbet på L'Étoile d'Or.
Det vet jeg ikke noe om. Hvem ga deg navnet mitt?
Jeg leter etter en som jobbet der før angrepet.
- Noen skaffet ham jobben. - Nei.
- Bare et navn, en adresse. - Du vet ikke hva han heter?
Du vet ikke hvem du fikset jobb for på L'Étoile d'Or?
Jeg fikser ikke jobber, skaffer ikke folk falsk ID. Jeg jobber her.
Jeg har to kokker og en kjøkkenhjelp. Jeg vet adressen deres.
Jeg kan ikke hjelpe deg.
Jeg vil vite hvem som sprer sånne rykter om meg.
Det handler ikke om deg.
Jeg må finne ham. Han hjalp meg. Det er alt.
Hvem sendte deg hit?
Glem det. Takk.
Adjø.
- Du! - Ja?
Jeg kjenner han du ser etter.
- Senegaleser, tatovering... - Ja.
En stund siden jeg så ham. Kjenner du ham?
Jeg vet ikke hva han heter, men...
Driss Mbow.
Det sto på ID-kortet han fikk. Han heter ikke det egentlig.
Han bor i et hybelhus ved La Chapelle. France Horizon.
Jeg leier ikke ut ID-kort. Vi hjelper hverandre.
Er det noen her?
God dag. Døra var ulåst, så jeg gikk bare inn.
Jeg ser etter Driss Mbow.
Gå og lek på senga.
- Kjenner du ham? Er dere i slekt? - Nei.
Jeg var med ham under angrepet, om han har fortalt om det.
Jeg ville bare vite om alt er bra med ham.
Jeg vet han ikke heter Driss.
Han heter Assane, ikke Driss.
Assane.
Lever han?
Jeg vet ikke. Han dro til Italia. Vet ikke hvor.
Unnskyld, kan jeg bare...
Jeg har vann.
Her.
Han la igjen noen ting. Vil du se?
Kan du ringe meg hvis han kommer tilbake?
Ja. Vi er ikke i slekt, men vi reiste hit sammen.
Du skal få nummeret mitt. Kan jeg ta bilde av ham?
Ja, så klart.
Jeg har jobbet på L'Étoile d'Or i seks måneder.
Hadde senegalesere, maliere og srilankere streiket, -
- hadde folk i Paris sultet.
Kaféeierne kaller oss kopimaskiner. Vi lager perfekte kopier av retter.
Jeg har alltid hatt hellet med meg. Jeg smyger meg mellom regndråpene.
Kjøkkensjefen sendte meg ned i kjelleren.
Jeg hørte skytingen i siste øyeblikk.
Hun merket ikke med én gang at hun var såret.
Jeg lovet henne at vi ikke skulle dø. Ikke her.
Jeg hadde overvunnet for mange farer til å dø i det skapet.
Jeg må finne dette bildet.
Før lurte jeg aldri på om jeg var lykkelig.
- Nå gjør jeg det. - Vi var veldig lykkelige.
Jeg skjønner ikke.
Hvorfor knytter du dette til meg? Jeg har ikke noe med det å gjøre.
Det er bare det at jeg må...
...prøve å gjøre noe ut av dette. Noe nytt.
Vi skulle fått barn. Da ville du ikke ha sagt sånt.
Jo, det ville jeg.
Det hadde ikke forandret noe.
Det var et valg vi tok. Og jeg angrer ikke på det.
Du dro ikke til sykehuset den kvelden, sant?
Klart jeg gjorde.
Men ikke fordi det var krise der. Dro du for å treffe noen?
Nei, det var ingen krise.
Hei, står til?
- Hvordan går det? - Bra. Kommer jeg ubeleilig?
Nei da. Noen advokater svarer på juridiske spørsmål.
- Fant du ham? - Nei.
- Jeg kom ikke videre. - Synd. Jeg vet hvordan det er.
- Det var for sent. - Åpenbart.
- Jeg vil bare si... - Vi snakkes senere.
Kan vi ta dette der borte?
Ja visst.
Jeg vet det ikke var du som var på toalettet.
Hva får deg til å si det?
Jeg tok feil.
Jeg var forvirret. Jeg vet det ikke var du.
Mannen min døde der.
Jeg forvekslet ting.
Så noen låste seg inne på toalettet? Vet du hvem det var?
Det var jeg.
Unnskyld.
- Vi ses. - Ha det.
Ha det.
- Beklager det som skjedde sist. - Nei, det var jeg som...
Jeg ville ringe deg...
Samme her, men jeg turte ikke.
- Fant du ham? - Nei.
La oss gå inn.
- Kom igjen. - Vi er spøkelser, ingen ser oss.
Ta en titt.
Hvordan ser det ut?
Det er livlig, kult.
- Mye folk? - Ja, men det er plass.
Da går vi inn, da. Men jeg sjekker nødutgangene.
Her må være noen, i tilfelle bruden ombestemmer seg.
Vi må ha en fluktplan, i nødstilfelle.
Der er bruden, ja. Kom an.
Fin atmosfære.
Jeg føler meg kallet. Den der er for oss.
Kom an.
Kommer du?
Kom igjen.
- Går det bra? - Jeg er litt varm. Må få puste.
Jeg tror...
Vi må ta igjen for den kvelden.
Hvordan?
Jeg ville ha ventet på deg, til du kom tilbake fra toalettet.
For å snakke med deg. Jeg hadde reist meg.
Jeg hadde kjøpt noe å drikke til deg.
Du hadde sett på meg.
Jeg hadde fått deg til å le.
- Hadde det funket? - Ja da. Jeg er veldig morsom.
Ja, jeg tror det hadde funket.
Vi må ta innersvingen på skjebnen.
Tror jeg.
Jeg har et arr.
Jeg også.
Jeg går nå.
Hvor skal du?
Jeg har en siste ting å gjøre.
- Da ses vi. - Ja.
Essé!
God dag!
Hent godteriet deres.
- Det går bra? - Ja.
- Jeg prøvde å ringe, men... - Jeg har byttet telefonnummer.
Du, jeg...
Jeg har skrevet et brev til Assane. Har du adressen hans i Italia?
Han er visst ikke i Italia. Jeg tror han er kommet tilbake.
- Er han kommet tilbake? - Ja.
Han jobber visst i nærheten av Eiffeltårnet.
- Kjenner du ham? - Nei.
Jeg ser etter denne mannen. Kjenner du ham?
- Nei, jeg kjenner ham ikke. - Ikke du heller?
- En sånn, takk. - Med sjokolade.
Takk!
Kan jeg få en kaffe, takk?
- Her. - Takk.
Dette koster fem euro. Vil du kjøpe snøkule?
10 euro.
Vil du kjøpe det store? 10 euro.
10 euro?
Jeg kan gi deg fem.
Takk. Hvor er du fra?
Wisconsin.
Takk skal du ha.
Jeg gikk med ham et langt stykke.
Det gjorde ham godt å vite at jeg var i live.
Jeg følte det samme.
Vi levde. Jeg levde.
Takk for at du holdt meg i hånda.
For Jérémie
Norske tekster: P.S. Mannes