Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
MINNAS PARIS
Fan!
Förbered för hennes operation. Jag är där halv åtta.
Börja med det. - Hej.
Nej, jag är här. Vad heter den andra patienten?
Okej, förklara situationen.
Såja, kissen.
- Hej. - Det har börjat.
Hej.
- Mikrofon-test? - Visst.
Hej, Dimitri. Hör du mig?
- Säg bara nåt för att kolla ljudet. - Ja, jag hör dig.
Patricias introduktion är om 10 sekunder. Sen första frågan.
Okej. - De presenterar dig. Jag översätter.
- Prata i din egen takt. - Uppfattat.
Tre, två, ett och kör.
Live från Moskva och morgonens gäst är Dimitri Vassiliev,
den kontroversiella ryska regissören som påbörjar Paris operasäsong
med Snöflickan av Rimskij-Korsakov. Dimitri Vassiliev, god morgon.
God morgon.
Du är känd för fräcka, politiska produktioner.
Du släppte lös de ryska myndigheternas vrede.
Kommer du mjukna upp
för att inte chockera publiken i Paris som är känd för att vara konservativ?
Nej, inte alls.
Frankrike revolutionens och toleransens land.
Jag tror att det kommer gå bra.
Jag har alltid drömt om att få regissera i Paris.
Staden har en väldigt speciell plats i mitt hjärta.
- God kväll. Ett bord för två? - Ja.
Nästa vecka blir det nåt annat. En flygplansshow.
Jag måste studera flygteknik.
- Som? - Som...
- Vilket betyder? - Utveckling av nanostrukturerade material.
Ursäkta.
Jag är snart tillbaka. - Ja?
Du skrämde mig.
Allt bra?
Förlåt, jag måste tillbaka.
- Nu? - Den nya praktikanten är helt vilsen.
Jag menar, hon är ny.
- Förlåt. - Är du på jour?
Nej, men det är min enhet. Jag har inget val.
- Vad ska du göra? - Det vet jag inte nu.
- Gå hem? - Ja.
Ses vi senare?
Det kommer inte dröja. Jag ringer när jag är klar.
Lycka till.
Vi ses.
Jag vill bara ta en drink tills det slutar regna.
Det bordet är reserverat. Det finns ett i nästa rum.
Där?
- Ja. - Tack.
Är det andra rummet åt det hållet?
- Ja, ner till höger. - Tack.
God kväll!
- Är det där ledigt? - Ja, slå dig ner.
Varsågod.
Vad hände sen?
Det har raderats ur minnet.
Det läker bra men ärret behöver stabiliseras innan vi kan operera.
Du kan klä på dig.
Det har läkt fint, dock.
Jag skulle vilja gå vidare.
Om sju månader kan vi planera för en plastikoperation.
- Det är för inflammerat just nu. - Sju månader? Okej.
Men vi kan få bort det?
Vi gör vårt bästa, men vi är inte magiker.
Är du inte tillbaka på jobbet ännu?
Inte ännu, men snart. Jag...
Jag har varit borta, hos min mor. Det känns bra att vara tillbaka.
Mina damer och herrar, på grund av vägarbete
kommer vi ta en annan väg.
Kan du öppna dörren, är du snäll?
Toaletten är åt det hållet.
Inte toaletten...
Okej, jag förstår.
Ta kontakt med gruppen som organiserar möten varje...
Varje måndag morgon.
För folk som...
Folk som du.
Vad betyder det?
Offer som behöver se platsen.
De pratar. Det är tydligen viktigt. Vi har stängt då.
Det är öppet som vanligt nu, förstår du?
En kaffe, kanske?
Ja, tack.
Jag bjuder.
- Var du hos din mor? - Ja, sammanlagt tre månader.
När du inte svarade på meddelandena trodde jag...
Att du kanske inte känner dig redo att prata...
Jag kommer inte fråga om detaljer.
Det är svårt att hitta nåt att prata om.
Kan du bära tårtan åt mig?
Ja, visst.
- Mår du bra? - Ja.
Bara bra. Jag hämtar champagneglasen.
Vi ses där inne.
Okej, kissen?
- Där är du. - Det är du.
- Jag vilar lite bara. - I mörkret.
- Med flaskorna. - Du kan inte stanna här.
Kom igen.
Vi ses. Det var kul att träffa dig.
Lika skarp också. Det är coolt. Vincent är väldigt stöttande.
- Vi ses, tjejer. - Vi ses.
Vi ses snart.
- Ta hand om dig. - Tack.
Innan, förstår du, så litade folk på mig...
De öppnade upp sig. Det var bra.
Nu är det tvärtom.
Som om jag är nån typ av sevärdhet.
- Även du pratar annorlunda med mig. - Jag? Inte alls.
Jo, det gör du. Som om jag är skör.
Jaså? Jag insåg inte det.
Du kan inte hindra folk från att bry sig, efter allt du gick igenom.
Ja.
- Hade det börjat regna när du gick? - Nej. Jag menar...
Jag minns inte.
Ser du? Jag minns det tydligt. Det regnade inte. Det började senare.
Innan dess minns jag tydligt.
- Behövde du gå tillbaka till sjukhuset? - Kanske.
Ja... Det stämmer, det minns jag.
Jag hade på sjukhuset i en timme när larmet gick.
Alla sjukhus var tvungna att upphöra sekundära aktiviteter
och förbereda för olycksoffer.
Sen började de trilla in.
Jag minns att korridorerna fylldes med lukten av krut.
Jag ringde dig men du svarade inte. Jag trodde att du redan var hemma då.
En del av mitt jobb var prioritering. "Mer brådskande" till "lite brådskande".
Skottsår, brännsår...
Vi hörde att två andra ställen hade attackerats.
Det var ett samordnat dåd. Varje sjukhus hade högsta beredskap.
Tidigt morgonen efter fick jag ett samtal från sjukhuset du hade åkt till.
Du var sårad. De hade inte kunnat identifiera dig
för du pratade inte.
Och du hade inget id-kort på dig.
Jag hälsade på dig.
Taxin hade åkt förbi restaurangen på vägen hem.
Det fanns blommor och bilder ritade av barn.
Det var som en korridor som fylldes av det förflutna.
I tystnad. Som en procession.
Jag heter Sara, koordinatorn för stödgruppen.
- Hej. Jag var med i attacken. - Jag hörde det.
- Vad heter du? - Mia.
Okej. Slå dig ner, jag kommer snart.
Det är jättebra att du kom.
Det är kritiskt att du sover och återfår din styrka.
På så sätt kan du minnas bättre.
När du väl börjar minnas är du på bättringsvägen.
Du har rätt.
Kan du sitta nån annanstans?
Snälla. Mina föräldrar satt där.
Förlåt, jag hade ingen aning. Jag ber om ursäkt.
Jag sitter här.
- Förlåt. - Vart satt du?
- Jag var i det andra rummet. - Jag var inte med dem den kvällen.
Jag skulle vilja veta vad deras sista ord var.
Vad de pratade om.
Om de var glada då. Bråkade eller nåt.
Förstår du?
Du kanske såg dem?
Låt mig visa dig nåt.
Förlåt, jag måste gå.
- Går du? - Jag vet inte varför jag kom.
Jag har träffat nån som har klaustrofobi.
Han kommer inte in men han vill prata lite.
Tack.
Minns du mig?
Nej.
Bordet mittemot dig. Firade en födelsedag.
Jag minns ingenting.
Du beställde ett glas vin. Som om du väntade på nån.
En sekund senare försvann du. Du doldes av några kinesiska kvinnor.
När du dök upp igen hade du bläck på händerna.
Du letade i fickorna efter en servett.
Ju mer du letade, desto mer fick du bläck överallt.
Du fick det på ansiktet också.
- Jag började skratta.
- Skrattade du åt mig?
Inte alls, men du trodde det. Att jag skrattade åt dig.
Du gav mig en blick... Väldigt irriterad.
Ja, juste.
Skrev jag? Med en reservoarpenna. Skrev jag?
Jag vet inte. Jag tror det.
- Vad hände sen? - Sen stod du upp...
Du gick tvärsöver rummet... Till toaletten, antar jag.
Minns du ingenting?
Nej.
Jag har minnesluckor. Jag minns inget...
Knappt. Jag har fortfarande
minnesbilder innan attacken, ljud, men
stunden från att jag såg folk dö är det stopp.
Jag minns ingenting.
Vilken tur du har.
Din bil?
- Vad heter du? - Mia.
- Du då? - Thomas.
Får du köra?
Nej.
Kom igen, ta det lugnt. Vad är ditt problem?
- Flytta på din bil. - Ska jag flytta bilen? Titta på mitt ben.
Hon drog i mig och jag tror att jag följde efter.
Sen minns jag inte.
Mia. Är du redan tillbaka?
Ja, jag pratade med Thomas utomhus.
- Juste, det är bra. - Han fick mig att minnas nåt.
- Jag satt där borta. - Det är väldigt bra.
Nu kan du lägga pusslet.
Vad gör du här?
Ursäkta?
Jag var här, som du. Jag var där borta.
Inte här, inte alls. Toaletten. Jag känner igen dig.
Du sprang när skjutningen började.
- Jag? - Ja, du.
Du gömde dig i badrummet och låste för alla andra.
Du släppte inte in nån.
Hur vågar du komma hit?
Jag gjorde inte det.
Du prioriterade din säkerhet framför alla andra.
Hur vågar du...
Hur kan du ens visa ditt ansikte idag?
Skäms på dig.
Det du gjorde var fruktansvärt.
Vad gör du?
- Ursäkta, jag måste gå. - Va? Vart ska du gå?
Hem. Vi ses där, okej?
- Är du säker? - Ja. Jag mår bra.
Ursäkta, herrn...
Ursäkta mig.
Hallå, det är Mia.
Vi träffades tidigare vid restaurangen och pratade.
Du kanske kan hjälpa mig. Kan du ringa tillbaka? Tack.
Tack för att du hörde av dig.
Jag tänkte att du kanske kunde hjälpa mig med...
Förlåt.
Är det verkligen okej?
- Hej. - God kväll.
- Kom in. - Sara gav mig numret.
Jag visste inte att du var här.
Det är okej. Jag hade en operation planerad idag,
men det flyttades till imorgon bitti nu, så det är okej.
Jag har redan haft tre operationer.
De rekonstruerar mitt skenben bit för bit.
Men ärligt, det är okej.
Jag har rester från kulor i mitt andra ben.
Jag vet inte om jag ska fixa det ännu. Jag vill dra ut på det roliga.
Jag ska inte tråka ut dig om mitt ben. Vad kan jag göra för dig?
- Du minns tydligen allt som hände. - Ja.
Varför vill du minnas?
Jag kanske har gjort nåt.
- Som? - Inget, jag...
Sara sa att du minns små detaljer.
Jag tänkte att du kanske minns vad jag gjorde efter att jag försvann.
Kom jag tillbaka till rummet?
Nej.
Sätt dig.
Jag minns inte att du kom tillbaka. Men nån kanske såg dig.
Tittade du på hemsidan? Publicerade nåt på forumet?
Nej.
Jag visste inte att det existerade. Det är en helt ny värld.
Jag vill minnas.
Du kan inte göra det ensam.
Det krävs två eller fler att minnas
Jag rekommenderar dig att söka på internet.
Vet du om Facebook-sidan Memoria?
- Nej. - Klicka runt där.
Du kommer älska det, som journalist.
Jag googlade dig. Det är allt.
Mia Loreau. Jobbar du fortfarande för radion?
Jag jobbar lite för radion men jag är en rysk tolk.
En rysk tolk?
Vad svårt.
Min mamma pratade ryska hemma så... Inte riktigt.
- Kan jag få mina cigaretter? - Självklart. Här.
Röker du här?
Nej. Nere i korridoren, det finns en utgång där.
Kan jag få min kappa också?
Du svarade inte på min fråga.
Vid restaurangen. Väntade du på nån?
Nej.
Har du nån idé om varför du var där?
Ett sammanträffande.
Det var inget sammanträffande att jag var där.
Nån hade gjort en reservation.
Det var min födelsedag. Vi hade precis fått en bonus från jobbet.
Jag jobbar inom finans.
Jag hatar att fira min födelsedag.
Men de ville överraska mig så jag gick med på det.
För att inte göra nån upprörd.
- Var inte du med några kvinnor? - Jo. Två kollegor.
De överlevde inte.
Deras familjer hälsade på mig.
Jag visste inte vad jag skulle säga.
Jag skämdes för att överleva istället för dem.
Har du en make?
- Ja. Vi är inte gifta. - Betyder det att du är singel?
Nej, det är inte riktigt så.
- Har du barn? - Nej.
Jag tänkte på det under attacken.
Att inte ha barn, att inte veta hur det är.
Där är du! Vi letade överallt.
- Man får inte ha besökare på kvällen. - Förlåt.
Jag kommer snart. Nu går vi.
Dra hårt. Tack.
- Kommer du imorgon också? - Ja.
Lycka till.
Adjö!
Hämta mandariner imorgon.
Eller apelsiner. Eller choklad.
Sara gav mig polisrapporten.
Attacken började 20:49. Polisen räddade oss 22:37.
Vi gömde oss i en timme och 48 minuter.
Jag minns att jag funderade på vad som skulle lämnas kvar efter min död.
Hur jag skulle ha lämnat saker.
Jag tänkte på en halvt uppäten yoghurt i kylen.
Hej, Vincent. Det är jag. Jag kommer inte vara hemma.
Sonia flyttar och lät mig stanna hos henne i några dagar.
Vid République-torget. Jag tror att jag måste vara ensam just nu.
Älskar dig.
Jag minns det ljudet.
Vad gjorde jag?
Vart var du?
Jag var i det första rummet, vid baren med en väninna.
Hon dog omedelbart. Jag kämpade också med minnet.
Det var inte lätt. När vi början med gruppen
trodde jag aldrig att så många behövde komma tillbaka.
Det visar sig att vi är en familj.
Kommer du vara med vid République-torget imorgon?
Vår sista vaka innan de slänger alla blommor och ljus.
Ja.
Jag kom till Paris för att studera arkitektur.
Jag blev förälskad och stannade.
Minns du nåt?
Nej, förlåt. Jag slösar din tid.
Nej, inte alls. Det är därför vi är här.
- Har du hört om "diamanten i traumat"? - Nej.
Det är idén om att en olycka kan leda till lycka.
Du kommer hitta din, det är jag säker på.
- Kan vi prova igen? - Självklart.
Föreställ dig det utan allt det här. Det var ett förråd förut, mycket mörkare.
Där uppe lyckades folk gömma sig.
Nej, det var inte här.
- Lamporna har också bytts ut. - Nej, inte det...
- Jag minns vattendroppar på min hand. - Den andra då. Kom nu.
Jag ger dig lite ljus.
Var det här?
Ja.
Nån var med mig.
Han höll min hand.
Jag minns inte hans ansikte men han hade en tatuering.
På hans underarm. Ett blodstänkt förkläde.
Det fanns en massa kökspersonal här. Förklädet kan tyda på att han var en kock.
Många av dem dog.
Jag önskar att jag kunde hjälpa men...
Många i personalen dök aldrig upp på nån lista.
Det var det jag hörde.
Hej.
Det är jag igen. Kan jag ställa en fråga?
Fortsatte nån i personalen jobba efter dådet?
Nej.
Är du säker?
Ja. Alla ersattes, som jag sa.
Även kockarna och servitörerna...
Till och med kockarna slutade.
Lyssna, jag var inte där. Jag vet inte vad som hände.
Kan du ordna det andra rummet? Är du snäll.
- Jag är inte klar med den här. - Avsluta det senare. Tack.
- Känner du igen mig från tidigare? - Ja.
Känner du Thomas?
Mannen med kryckor, han kom för nån dag sen.
- Lite. - Han sa att du jobbade här innan.
Jag har lite frågor... Angående de du jobbade med.
Jag måste få hjälp med att hitta nån.
Okej, men det får inte ta lång tid. Jag bor långt härifrån.
Det är personen jag var med under attacken.
Han var en kock.
Han hade på sig ett förkläde i alla fall. Och en liten tatuering här.
Han var inte på listan av döda.
Många av kockarna var papperslösa.
Det är nog därför de inte hittas nånstans.
De smälte bort.
Så de är inte döda?
Därför byttes personalen ut.
Jag är fransyska, så den nya chefen lät mig stanna.
Polisen ställde också frågor.
De ifrågasatte det, att personalen försvann.
Vi sa inget.
Kan du ge mig deras namn?
Okej, men det kom inte från mig.
Det skulle kunna skapa problem för mig, och jag behöver jobbet.
Jag lovar.
- Vad heter du? - Nour.
Mia.
Jag försökte också att hitta nån.
Vi gömde oss i krypgrunden, med andra, mellan ventilationerna.
Jag var så säker på att vi skulle dö så vi kysstes.
Han var australiensare, första gången i Paris.
Träffade du honom igen?
Nej. Evakueringen separerade oss. Han var lite skadad.
Jag letade på Facebook efter honom. Hittade honom aldrig.
Vi var bara inne till höger.
Fyra av oss, två döda. Jag och australiensaren drog.
Jag såg mördaren.
Han såg ut som en ängel.
På nåt sätt var han
munter. Han såg så söt ut.
Det var som att han var ute och köpte cigaretter.
Efter det som hände gick jag hem.
Det var långt bort, som tur var.
Jag har fortfarande inte berättat för nån vad som hände med dig.
Jag vet inte ens vad du heter.
Inte ens min flickvän vet. Och jag berättar allt för henne.
Den dagen var definitivt den mest hemska dagen i mitt liv.
Men samtidigt har jag aldrig känt mig så nära nån.
Du höll om mig som om jag var det enda kvar.
Jag vet att du försökte nå mig
men jag svarade inte, och det kommer jag inte göra.
För då skulle jag bara tänka på dig mer.
Och jag vill inte tänka på dig varje dag.
Men det gör jag ändå.
Ursäkta mig, kan vi prata?
Titta på mig, snälla.
Jag var inte på toaletten.
Jag minns det nu. Jag hade varit där innan.
Hur vet du det?
Jag minns det nu.
Jag höll någons hand. En kock.
Du misstog mig för nån annan. Det är inte allvarligt, men...
Det är ett missförstånd.
Om du vill tro det så.
- Hej. - God kväll.
Förlåt att jag stör så sent men...
Jag såg dig tidigare.
Kom in.
- Jag har inget. Vatten? - Ja, tack.
Varsågod.
Hittade du din kille?
Nej. Jag vill veta om han är vid liv.
Och den där kvinnan anklagar mig för att låsa in mig själv...
Men jag tvivlar på det. Det finns säkert nåt annat.
Hon har ändå ingen aning.
Om du tror att han är vid liv.
De behåller oidentifierade offers ägodelar på polisstationen.
- Gör dem? - Ja.
- Läste du inte det på Facebook? - Nej.
Gå och titta. Du kanske hittar nåt.
Jag gick med min faster.
Allt var packat i plastpåsar.
Det luktar lite konstigt.
Det fanns inte så mycket. Ett vykort de skrev till mig.
Vill du se?
Näckrosor.
De ville att jag skulle följa med.
Vi bråkade om det hela dagen.
Nu kan jag inte säga hejdå till nån om vi inte är sams.
Jag tror att vad som helst kan hända.
När jag hörde om attacken skrev jag till min pappa.
Han sa att de gömde sig.
Väntade på att polisen skulle komma.
Han sa också att han inte kunde ringa mig. Ljudet kunde avslöja vart dem var.
Så väntandet började.
Vi var hjälplösa, utan nån idé om vad som pågick.
Till slut stängde vi av tv:n.
Och höll bara händer.
Sluta tänk på det. Sov lite.
Ibland tror jag att jag ser dem på gatan.
Jag skulle vilja besöka museet de besökte.
Se det sista som de såg.
Hitta den målningen. För att säga hejdå.
Visst är det varmt här?
- Har du nån mat hemma? - Förlåt, jag har inget här.
Jag kan gå och köpa nåt från affären. Okej?
Vi kommer klara oss.
Andas.
Fortsätt andas.
Just det.
Félicia?
- Är det här din? - Ja.
Det var allt vi hittade i väskan. Bekräfta det gärna.
- Det stämmer. - Skriv på här då.
Tack.
Sätt dig ner. Här.
- Personen med mig... - Vi jobbar på det.
Jag har en present.
Vad snällt.
Du verkar förtjust.
Visst, det är jättebra. Lite kultur. Jag är rörd.
Nonsens.
- Jag ringde men du svarade inte. - Jag hade inte telefonen med mig.
- Du börjar komma tillbaka. - Visst.
Jag gjorde som du sa. Gick tillbaka till restaurangen.
Och jag minns nåt.
- Vad då? - Jag höll någons hand.
Frågan är, lever han?
Jag är inte säker på att minnet kan hjälpa dig.
Tro mig... Jag tvivlar på att det är en bra idé.
Mår du bra? Har de gett dig smärtstillande?
Jag vill inte ha nåt.
Jag öppnar fönstret kanske.
Nej, sluta flaxa omkring. Det är okej.
Här...
Läs åt mig istället.
Du är säkert en duktig läsare.
- Ingen läser åt mig. - Inte jag heller.
Om det är stelt kan jag blunda.
- Varsågod. - På riktigt? Ska jag blunda?
Hej.
Estelle. Thomas fru.
Vi möttes på grund av... Jag går nu.
- Vänta. - Nej, gå inte.
Jag måste bara få hans signatur för försäkringen.
Hejdå.
- Hur mår du? - Signera det här.
Vänta!
Förlåt, jag ville inte, jag visste inte...
Jag kan aldrig dela erfarenheten ni delar med varandra.
Thomas vet inte, men jag gör det.
Vi kommer aldrig klara oss.
- Jag förstår. - Här.
Han är inte typen som läser.
Jag läste meddelanden som publicerades på Memoria-forumet.
Folk som Félicia, folk som försöker få reda på hur deras närstående dog.
Eller folk som letar efter folk de träffade då.
Letar efter nån som hjälpte mig.
Skadade båda fotlederna, i ett rum nära baren.
Jag vill veta om han överlevde.
Jag tänker på honom varje dag.
Personen jag letar efter lutade sig mot mig,
och hade två skottsår i bröstet.
De bar en fläckig, lila eller rosa t-shirt.
Jag vågade aldrig nå ut på grund av rädslan att väcka minnena
men om nån vet vad som hände med dem, skicka ett meddelande.
Jag evakuerades i slutet. Tyvärr dog de andra.
Jag försökte att inte titta. De få jag såg verkade sova.
Jag hoppas att det kanske tröstar vissa av er.
Vi gömde oss på ett ställe med läckage i taket.
Du frågade mig om mitt namn. Jag frågade aldrig om ditt.
Du hade en tatuering och ett förkläde på dig.
Du höll min hand. Vi klamrade oss fast i varandra.
När polisen kom släppte jag din hand.
Det sista jag såg var att du var sårad. Jag hoppas att du överlevde.
Jag hoppas att du lever. Det är allt jag vill veta.
Vad gör du här?
Jag ringer och du svarar inte. Jag är orolig.
Kom in.
Jag förstår inte vad du gör.
Träffar du nån annan?
Är det här en grej med stödgruppen?
Varför pratar du inte?
Vincent, vad gör du?
Det är inte kul längre. Du kommer hem nu.
- Det räcker. - Vincent, lägg ner den, snälla.
Varför inte prata?
- Vägrar du min hjälp? - Du kan inte hjälpa mig.
Kan jag inte hjälpa dig?
Jag kan inte leva det livet längre.
Varför?
Måste jag se på medan du blir galen och inte göra nåt?
Jag önskar att jag var med om den där jävla attacken.
Nour hittade två kockars namn som jobbade på restaurangen.
De försvann, var aldrig med på nån lista.
Ursäkta mig, jag letar efter dessa två personer.
Hon minns att i krissituationer anställde chefen folk
utanför en telefonbutik.
Det var en mötesplats för papperslösa.
Ingen visste om namnen hon gav mig.
Men jag fick höra om en mellanhand i restaurangbytet.
Nej, tack. Jag letar efter Hakim.
- Letade du efter mig? - Ja.
Vill du ha nåt?
Nej, tack. Jag hörde att du hade information om en kock
som jobbade på L'Étoile d'Or, vet du om det?
Nej, det gör jag inte. Vem gav dig mitt namn? Jag förstår inte.
Jag letar bara efter nån som jobbade där innan attacken.
- Nån fixade jobbet åt honom. - Nej.
- Bara ett namn eller adress. - Kan du inte hans namn?
Vet du inte vem det är som fixar jobb för L'Étoile d'Or?
Jag fixar inga jobb.
Jag hyr inte ut id-kort till folk. Jag jobbar här.
Jag har två kockar och en assistent. Jag kan deras adresser.
Jag vill gärna hjälpa dig men du har tappat mig.
Nån har talat illa om mig och jag vill veta vem.
Det handlar inte om dig.
Det är viktigt att jag hittar honom. Han hjälpte mig.
Det är bara det.
Vem skickade dig hit?
Glöm det. Tack.
Hejdå.
Hallå!
Jag känner mannen du letar efter.
- Senegales, med en tatuering... - En liten tatuering, ja.
Han har inte synts till på sistone. Känner du honom?
Ja. Inte hans namn, men...
Driss Mbow.
Enligt id-kortet han lånade i alla fall. Jag vet inte vad han heter på riktigt.
Han bor på en av socialtjänstens anläggningar nära La Chapelle.
Jag hyr inte ut id-kort. Vi hjälper varandra.
Är nån hemma?
Förlåt, jag såg dörren öppen och kom in.
Jag letar efter Driss Mbow.
Gå och lek på sängen.
Känner du honom? Har ni nån relation?
Nej.
Vi var med varandra under attacken, om han har berättat om det.
Jag ville bara veta om han mådde bra.
Jag vet inte om Driss är hans riktiga namn.
Det är Assane. Inte Driss.
Assane.
Lever han?
Jag vet inte. Han åkte till Italien. Jag vet inte vart.
Förlåt, får jag, bara en sekund...
Jag har vatten.
Varsågod.
Han lämnade lite grejer. Vill du se?
Om han kommer tillbaka, kan du ringa mig då?
Vi är inte släkt men vi kom hit tillsammans.
Jag ger dig mitt nummer.
- Och får jag ta en bild på honom? - Ja, självklart.
Jag har jobbat på L'Étoile d'Or i sex månader.
Folk säger att om senegaleserna, malierna och sri lankeserna strejkade
hade ingen ätit i Paris.
Krögare kallar oss för kopieringsmaskiner.
För vi skapar perfekta kopior av rätterna.
Jag har alltid haft tur.
Jag klarar mig genom regnet.
Chefen skickade mig till källaren.
Jag hörde skottlossningen i sista sekund.
Hon märkte inte att hon var skadad.
Jag lovade henne att vi inte skulle dö. Inte här.
Jag har varit med om för mycket för att dö i denna garderob.
Jag måste hitta denna detalj.
Jag funderade aldrig på om jag var lycklig förut.
- Nu gör jag det. - Vi var lyckliga, så lyckliga.
- Ja, men... - Jag förstår inte.
Varför förknippar du det med mig?
Jag har inget med det att göra.
Men nu vet jag vad jag behöver...
...göra av hela grejen. Nåt nytt.
Vi borde ha haft ett barn. Då hade du inte pratat så här.
Det skulle jag. Det hade inte förändrat nåt.
Det var ett val vi gjorde. Ärligt, så... Jag ångrar det inte.
Säg mig nu. Den natten var du inte på sjukhuset.
- Eller hur? - Självklart var jag det.
Ja, men inte för en nödsituation. Gick du för att träffa nån?
Nej, det var inte en nödsituation.
- Hej. - Allt bra?
- Hur mår du? - Bra. Passar det verkligen nu?
Ja. Vi bjöd hit lite advokater som hjälper oss med juridiska processer.
Nå? Hittade du honom?
Nej. Jag har slut på ledtrådar.
Jag beklagar. Jag vet hur jobbigt det är. Så det var för sent.
- Tydligen. - Jag ville säga nåt...
Okej. Vi ses senare.
Har du nåt emot att gå till sidan?
Visst.
Jag vet att det inte var du i toaletten.
Vad får dig att säga så?
Jag hade fel.
Jag var förvirrad. Jag vet att det inte var du.
Min make dog där.
Jag var förvirrad.
- Låste nån in sig på toaletten? - Ja.
Vet du vem det var?
Det var jag.
Ursäkta mig.
Vi ses.
Väldigt snart.
Ursäkta för senast.
Nej, det var jag. Jag...
Jag ville ringa dig...
Samma här, men jag vågade inte.
- Hittade du honom? - Nej.
Vi gör det.
- Kom igen. - Vi är spöken. Ingen kommer se oss.
Vill du titta?
Hur är det?
Det är livligt, bra.
- Mycket människor? - Ja, men det finns plats.
Okej, då går vi.
Men jag tittar till nödutgångarna.
Det måste finnas några, ifall bruden ändrar sig.
Vi behöver en flyktplan. För katastrofer.
Ja, bruden. Nu går vi.
Vilken atmosfär.
Den kallar. Den kallar på oss. Nu gäller det.
- Kommer du? - Nej.
Kom igen.
- Är du okej? - Det är lite varmt. Måste andas.
Jag tror att vi...
Vi måste gottgöra för den kvällen.
Hur?
Jag hade väntat på dig. Tills att du kom tillbaka från toaletten.
För att prata med dig. Jag hade stått upp.
Köpt dig en drink.
Du hade tittat på mig.
Jag hade fått dig att skratta.
- Hade det funkat? - Absolut.
Jag är en rolig man.
Visst, jag tror att det hade funkat.
Vi måste överlista ödet.
Tror jag.
Jag har ett ärr.
Jag med.
Jag går nu.
Vart då nånstans?
Jag har en sista sak att göra.
Vi ses senare.
Essé!
- Hallå där! - Hej.
- Hämta era snacks, barn. - Hur mår du?
Jag försökte ringa men samtalet kom inte fram.
Jag har bytt nummer.
Du vet, jag...
Jag skrev ett brev till Assane och...
Har du hans italienska adress?
Jag hörde att han inte var i Italien. Jag tror att han kom tillbaka.
- Kom han tillbaka? På riktigt? - Ja.
Han jobbar tydligen nära Eiffeltornet.
- Känner du den här personen? - Nej.
Nej?
Herrn, jag letar efter den här personen. Känner du igen honom?
- Nej, jag känner honom inte. - Känner du inte heller honom?
- Den här, tack. - En chokladmunk.
- Tack så mycket. - Tack.
Hej. En kaffe, tack.
- Varsågod. - Tack.
Tio euro är mycket pengar, vad har du mer?
Den här. Fem euro.
- Fem euro? - Snöglob?
- Vill du ha en snöglob? Tio euro. - Hur mycket kostar de där?
Fem euro. Det är ett bra pris. Vill du ha den stora?
Tio euro.
- Tio euro? - Nej. Jag köper den för fem.
- Fem? - Ja, fem. Varsågod.
- Tack. Var kommer du ifrån? - Wisconsin.
- Wisconsin? - Ja, tack.
Vi promenerade länge, drev omkring.
Han mådde bra av att veta att jag överlevde.
Jag kände likadant.
Vi var vid liv. Jag var vid liv.
Tack för att du höll min hand.
TILL JÉRÉMIE
Undertexter: Sepideh Sadrzadeh-Khoei www.firstlightmedia.com