Хто там?
-Реймонд. -Який «Реймонд»?
Ти багатьох Реймондів знаєш, Рею?
Помер наш батько.
Самогубство?
Ні, не… Їй-богу, він же хворів.
Можна зайти?
Сховай револьвер, Рею. Ти знаєш, я не люблю зброю.
То не треба стукати в чужі двері посеред ночі.
Я дзвонив, але ти був поза зоною.
Маю борги по рахунках.
Ти щось питимеш?
Каву.
Коли я був тут востаннє? Три роки тому?
Після Атениної операції.
Значить, п'ять.
Невже? Гребу.
Хто сказав тобі про старого?
Хто взагалі з ним говорить?
Преподобний Вест, його священник.
У Гарріса був священник? Гониш?
Його останнє бажання – щоб сини були на похороні.
Це завтра, Рею. Біля Річмонда.
Ти не мусиш.
Він помер. І не дізнається.
Ти дуже сентиментальний, тобі казали?
То що плануєш?
Вирушаю вдосвіта, але сам поїхати не можу.
У мене забрали права, Рею.
Їхав нетверезий.
Випив два пива.
Мене зупинили вперше за 20 років.
Я приїхав сюди, бо ти був поза зоною,
але якщо мене зупинять, буду в повному лайні.
Чому тебе не завезе дружина?
У нас не все гаразд.
Вона покинула мене в грудні.
Хо, хо, хо.
Чому ти сказав «самогубство»?
Нащо йому себе вбивати?
Я завжди думав, що він так закінчить.
Дратівливий сучий син. Вічно злий.
Усе, до чого він торкався, ставало гівном.
Я завжди думав, що колись він себе порішить.
Я все дитинство фантазував,
як він запхне в рота дуло й винесе собі мозок.
Боже.
Ти справді поїдеш?
Після всього, що він тобі зробив?
Ти так само працюєш на заводі?
Ні. Мене звільнили.
За що?
Не знаю. Через якусь суперечку.
«Суперечку»? Як вишукано.
Якби я запитав того іншого, він би вжив це слово?
Без зубів йому було б важко щось сказати.
Через що сварились?
Ні через що.
Через що сварились, Рею?
Він вжив слово на «Н». Я запротестував. Пішла сварка.
Де ти тепер працюєш?
На будівництві. То тут, то там.
Цей тиждень працював два дні –
ще одна причина пропустити похорон.
Я бачив, як звідси вийшла жінка. Це щось серйозне?
Ти ще виступаєш?
Ні, вже давно не виступав.
Чому? Ти добре грав.
Більше не граю.
Я коло дверей чув, як ти грав.
-Ні. -Я ж чув.
Більше не маю труб. Усі продав.
Ти продав труби?
Це нормально.
Ні роботи, ні труб? Ризикована територія.
Я в порядку. І досі не п'ю – вже сім років.
Ого, чудово. Я тобою пишаюсь.
То що, тепер обіймемось?
-Оце обіймай. -Зараза.
У нього ж є колишні дружини.
Попроси їх піти.
Ні.
Пам'ятаєш ту сербку? Бранку.
Бранку… Ого. Хороша пам'ять. Вона була сексі.
Я дрочив на неї сотні разів, як і ти.
-Ні, в мене був секс. -Кого ти дуриш.
-Як він підчепив таку жінку? -Він був смішний, коли старався.
Лупити нас ременем – це смішно?
Бо якщо так, то він веселун.
Рею.
Я хочу там бути.
Не тому, що він попросив, а тому, що хочу.
Хочу знати, як воно – опустити його під землю,
знати, що я відчую.
Але боюся, що мені буде фігово.
Їдь зі мною.
Хвилинку.
Серйозно, це обов'язково?
Хто його знає.
Ключі в тебе.
Де ми?
Ще півтори години.
Снилося, що я в природничому музеї.
Там була діорама.
Пам'ятаєш їх?
Гола печерна людина вбиває з… Нас туди водила твоя мама.
Ні. То була твоя мама.
Моя той музей ненавиділа. Мороз по спині від нього йшов.
Ні. Хіба не твоя мама…
Може, воно й так. Та все одно…
Я в музеї, і тато… Гарріс – доісторична людина.
Так.
Я пробую розбити скло, витягти його, звільнити.
Але опускаю погляд і… я теж голий, як печерні люди.
Що це значить?
Що тобі треба більше, ніж яма в землі,
щоб викинути старого з голови.
Не можу уявити його в дитинстві.
Його батько був чудовиськом. Ми все повторюємо.
-Ми не мусимо. -Але повторюємо.
Такий закон природи.
Ти був чудовиськом для сина?
Пробач.
Алло, отче Вест.
Як ви?
Ми в дорозі. Нам їхати прямо до вас чи…
Добре.
Дайте йому цей номер.
-Це все? -Так.
-Класний магазин. -Дякую.
Ваш?
Ага, аякже. Схоже, що я тут за головну?
Ще й як.
Як усі дівчата з Півдня.
-Я вирішила побунтувати. -Невже?
Це прекрасно.
Що це було?
Нічого.
Вони просто летять на тебе.
Як мухи на лайно.
Дзвонив отець Вест.
Давно вони знайомі?
Тато точно помер один.
А цей тип просто втрутився, щоб не було так убого й сумно.
Так закінчують ті, хто всіх відштовхує.
І тепер нас кличуть вихваляти його на похороні.
У тебе нема про нього хороших спогадів?
Є. Краще б не було.
Чому?
Алло. Реймонд.
Це містер Кенфілд. з похоронного бюро «Пам'ять».
О, так. Вітаю.
По-перше, щиро співчуваю вашій утраті.
Дякую.
Я бачився з вашим батьком кілька років тому,
коли він про все домовлявся.
Дуже харизматичний. Чуйна душа.
Мої співчуття.
Про що він домовлявся?
Він хотів відкриту труну.
Це вимагає бальзамування, і ми повинні почати негайно,
щоб усе було готово до обіду,
як він заповідав.
Добре.
Ваш батько заплатив за труну й нагробок
і лишив завдаток за бальзамування, але повної суми не сплатив.
-Розумію, складний момент… -Скільки?
-Даруйте? -Це мій брат Рей.
На.
Приємно познайомитися. Співчуваю вашій утраті.
То скільки?
З податками 475 доларів. Косметичні роботи входять у суму.
Ви про макіяж?
Так. Ми підготуємо його так, щоб усе пройшло якнайкраще…
Ага, дурнувата витрата. Нам це не потрібно.
Ми не хочемо його бачити.
Вибачте, я не розчув.
Робіть усе, як треба. Ми приїдемо й розрахуємось.
Також адвокат вашого батька, містер Мендес,
дзвонив запитати, як ви.
-Надішлю вам його номер. -Добре, дуже дякую.
До зустрічі.
Гаррісів адвокат?
П'ятсот доларів? Тобі таке по кишені?
Ні, але похорон буває лише раз.
-Зробимо все правильно. -Це дорого.
-Я не платитиму. -Я заплачу, Рею.
Так тобі підійде?
Господи.
Ввімкни гучномовець.
Макс Мендес.
Так. Містере Мендес, мене звуть Реймонд.
Я син Бена Гарріса.
-Так. Співчуваю вашій утраті. -Дякую.
Ваш батько був зразковий чоловік. Ще й дуже чарівний.
За ним скучатимуть. Це точно.
Ви хотіли з нами поговорити?
Так. На жаль, мене чекає інший клієнт.
Заскочите до мене пізніше? Треба дещо проговорити.
Ваш брат Рей з вами?
Так.
-Добре. Об 11:00? -11:00 підходить.
Я надішлю вам адресу. Як казав ваш батько: «À bientôt».
«À bientôt»?
Пам'ятаєш, як він віддав нас на французьку,
а тоді передумав і скасував уроки?
Мені там подобалось.
Дякую.
Даруйте.
Перепрошую.
Шукаю містера Кенфілда.
Це я.
Містер Реймонд Гарріс?
-Так. -Приємно познайомитись.
-Це Рей. -Вітаю.
Роуз, дізнайся, коли буде готовий м-р Гарріс.
Співчуваю вашій утраті.
То ви здалеку їхали?
Так, саме так.
А де ви живете?
За кількасот кілометрів звідси.
Ви схожі на батька.
Потрібно ще кілька хвилин.
Фелікс вас знайде.
Чудово. А поки що
хочу показати вам труну, яку обрав батько.
Пройдіть за мною.
Дякую.
Будь ласка, зачекайте тут, я зараз.
Серйозно?
Найскупіший чоловік на світі.
Річ була не в ціні.
Я пропонував йому знижки на інші труни, але він наполіг.
Сказав, що саме це подобається йому в житті єврея –
скромна труна.
І тому в мене виникло запитання.
Знаю, що він був близький з отцем Вестом,
але, можливо, ви хотіли б запросити рабина?
-Це зайве. -Ні. Наш батько не єврей.
-Він прийняв юдаїзм на пів години… -Так.
і… І все одно був нещасний.
Рабина не треба, дякую.
М-р Гарріс готовий.
Співчуваю вашій утраті.
Я трошки над ним попрацював.
Він був вельми змарнілий.
Так. Дякую.
Як він помер?
Краще поговорити з його лікарем,
але у свідоцтві про смерть вказано, що через хронічну серцеву недостатність
і рак легень.
Батько хотів, щоб його ховали голим.
Пропоную на церемонію одягти на нього сорочку, якщо ви її надасте.
Буде багато гостей?
Навряд.
Лишимо вас наодинці з ним.
Коли ти бачив його востаннє?
На якомусь з твоїх весіль.
Він був тільки на моєму весіллі з Маршею.
Так.
Назвав твого свояка відсталим.
І твій тесть ледь на нього не кинувся.
Один удар, і весілля було б зіпсоване.
Усе було не так. Не переписуй історію.
Він завжди був такий дрібний? І що за херня про поховання без одягу?
Він завжди був ексгібіціоністом.
Член у нього все ще більший за наші.
Було дивно бачити його таким.
Його більше нема. Тепер я відчуваю.
І я радий. Відпустити минуле.
Прощення – це добре.
Заходьте. Заходьте сюди.
Радий нарешті познайомитися й побачити ваші обличчя.
-Дякую, що покликали. -Авжеж. Сідайте.
Кави? Води?
-Ні, не треба. -Ні, дякую.
Як дивно. Я стільки разів чув, як він каже:
«Мої сини, мої діти, мої хлопці».
А ви давно знаєте нашого батька?
Сім років.
Я представляв чоловіка, який судився з ним за наклеп.
Мій клієнт виграв справу.
Вашого батька вразила моя робота,
і він найняв мене, щоб судитися проти міста Бон-Ейр.
За що?
За різдвяні вінки на мерії.
Він казав, що це суперечить розділенню церкви й держави.
Як він оплатив ваші послуги?
Я не брав з нього плати.
Ваш батько був чудовий співрозмовник, вів палкі дискусії.
Не завжди вишукано, але невтомно.
Я сам би платив, щоб слухати, як він паплюжить світ.
Отже, заповіт вашого батька.
Він заповів розділити всі свої активи, а це близько 5 200 доларів на рахунку,
між синами, які прийдуть на похорон.
Знаю, це небагато,
але допоможе покрити видатки на похорон.
Можливо, дорожні витрати.
Або можете влаштувати поминки після похорону.
Вам вирішувати.
Також батько лишив вам удома деякі особисті речі.
Ось його адреса.
Міс Дельґадо буде там цілий день.
-Міс Дельґадо? -Так, сер.
І наостанок: ваш батько хотів, щоб ви викопали йому могилу.
Що?
Щоб його сини викопали могилу самотужки, без машин.
Можна лопатами, звісно.
А тоді опустили в могилу труну й засипали її землею.
-Який засранець. -Ні, Рею.
-Ні… -Ні. Таке дозволяється?
Цвинтар виконує приписи всіх релігій.
Батько заявив, що цього вимагають його тонґійські корені.
Бо в нас тонґійське коріння.
-Так. -Ось дозвіл.
На цвинтарі представтеся розпоряднику похорону,
і вам дозволять копати.
Не забудьте дійсне водійське посвідчення.
Добрий день. Ми сини Гарріса.
Співчуваю вашій утраті.
Дякую.
Що це було?
-Що? -Ви щось зробили.
Та… Нічого.
Ви таки щось зробили. Навіщо?
Просто погана звичка.
Вам від цього краще?
Усе гаразд. Тут ви в безпеці.
Кімната вашого батька нагорі, остання.
Я готую обід.
-Люсія. -Я Реймонд.
-Це… -Реймонд і Рей.
Тут ти в безпеці.
Що це?
Вівтар на власну честь.
ВОЄННА НАГОРОДА КАТЕГОРІЇ «Е»
Глянь на це.
А це хто такі?
Не знаю.
Ви голодні?
О, ні. Нічого не треба, дякуємо.
-Усе нормально. -Дякуємо.
Принесу ваші коробки.
Дивись. Мами. Такі красиві.
Поки він не висмоктав з них усю кров.
Б****.
Ніби зараз Різдво.
Тільки ми не діти.
Хіба ні?
Ми дорослі мужики, у яких не склалося життя.
-Не кажи так. -Це правда.
Ти мене дратуєш.
-Притримай коней. -Пішов ти, Рею.
-Не кажи, що в мене не склалося життя! -Люблю, як ти злишся. Нарешті.
РЕЙ
О, н… Дякую.
Дякую.
Апетитно.
Смачно.
Знаю.
Давно ви тут працюєте?
Це мій будинок.
Ви гарно його обставили.
Дуже вільнодумно, та все ж виважено.
Дякую.
Гарріс орендував кімнату?
У мене з колишнім була автомийка.
Гарріс часто заходив до нас по сигарети.
Він був старий, але товариський і вмів слухати.
Ми були коханцями, а лишились друзями.
Коли він торік захворів, я запропонувала йому жити тут.
Він постійно дивився на ваше фото на озері.
Я казала йому: «Подзвони їм.
Поклич у гості».
Він відмовлявся.
Казав: «Хлопці й чоловіки – це не те саме».
Це твоя?
Так.
Еге.
Він забрав її після гучної сварки,
ще в старших класах.
Сказав, що здав у ломбард.
Я опитав майже всі ломбарди в Штатах.
Він завжди ставився до мене по-свинськи, але це був початок кінця.
Через що сварились?
Не уявляю.
Він її почистив і полагодив кілька тижнів тому.
Не знав, що по-твоєму моє життя – гівно.
-Я такого не казав. -Я чув.
Ти сказав, що моє життя не склалося…
-тобто назвав його провалом. -Ні, я…
-Мені подобається так жити. -Я…
Стабільно.
Може, це робить мене нудним чи лінивим.
Я поплатився своїми шлюбами. Я в курсі.
Олів казала, що кондиціонери цікавлять мене більше, ніж вона.
Коли Марша вперше побачила, як я прасую сорочку,
то розплакалася, бо подумала, що я ґей.
Люблю тишу й спокій.
Якщо це значить, що моє життя не склалося, то нехай.
У мене все добре. Сплю, як немовля.
Ми росли в хаосі.
БЕНДЖАМІН РІД ГАРРІС III НАВІКИ В НАШИХ СЕРЦЯХ
Надіюся, вас усе влаштовує.
Усе гаразд. Дякую. Тут гарно.
Вирушимо на цвинтар
через півтори години –
щоб, як він заповідав, провести обряд на заході сонця
і встигнути викопати могилу.
Містер Мендес обговорив з вами
побажання вашого батька щодо могили?
Так.
На цьому все.
Добре.
-Перепрошую. -Даруйте.
Бонні. Майкл.
Що за Майкл?
Гостям часто незручно заходити в зал,
коли тут нікого нема.
Бути наодинці з померлим.
Тому часом ми садимо в залі кілька людей.
Без додаткової плати.
А коли зала поступово наповниться людьми,
вони непомітно її покинуть.
-Чудово. -Так.
Треба ще підписати документи в моєму кабінеті.
Потрібні ваші водійські права.
Тільки не трахни адміністраторку бюро
на похороні нашого батька.
Я спробую.
Ти холодний, як лід, тату.
Усе, дякую. Можете йти. Дякую. Киш.
На жаль, довше лишитися не можу.
Нічого. Дуже дякую, що прийшли.
Я рада, що прийшла. Так.
Прозвучало так собі, га?
Ти диви. У тебе гарна усмішка. Дуже щира. Вона не бреше.
Ти одружений? Діти є?
Ми з дружиною роз'їхалися. І двічі розлучений до того.
Ого.
І… скільки дітей?
Маю сина.
Він в армії…
І що…
Не хочеш про це говорити?
Ні, все нормально…
Довго будеш у місті?
Якщо треба десь переночувати, його кімната вільна.
Дякую.
Але не думаю, що зможу там спати.
Чому?
Лікарняне ліжко забрали,
а всі речі підуть або на Армію Спасіння, або у сміття.
-Він так хотів? -Ага.
Він лишив щось кожному, та й по всьому. Решту – на сміття.
Але якщо хочете щось забрати, не знаю,
ваші фото чи фото ваших мам – я не проти.
Гей.
Ще побачимося.
Так.
Ми знайомі?
Не думаю.
Точно?
Так.
То чому ви на мене так витріщаєтеся?
Як?
-Думаєте, мені це подобається? -Ні, я…
Я просто намагаюся зрозуміти ваші наміри.
Просто ви мені декого нагадали.
Це має мені полестити, так?
Вибачте, що так витріщався. Це було хріново з мого боку.
Хріново і стрьомно.
Спробую не поводитись, як придурок.
-Добре.
Я Рей. Це мій батько, Гарріс.
Кіра.
Його медсестра в лікарні святої Анни.
Мої співчуття.
Ви завжди відвідуєте похорони пацієнтів?
Ні.
Він мене попросив.
Сказав, що його тішить думка, що я прийду, і я радо погодилась.
Ваш батько чимось мене заворожував.
Дуже стара душа. Пошматована.
Яким він був батьком?
Жахливим.
Я б і не подумала.
Утім, наприкінці біля нього не було нікого, окрім Люсії.
Це багато що пояснює.
-Буде поховання? -О так.
Ми з братом копаємо могилу. Його останнє бажання.
Навіщо про таке просити?
Знаю не краще, ніж ви.
-А як гадаєте? -Щоб влізти нам у голови.
Якомога довше демонструвати свою владу над нами.
Завжди можна відмовитись.
Так. Ми не відмовились.
То це подіяло.
Він був готовий до смерті. Відмовився від знеболювального.
Хотів піти, усе відчуваючи.
Мені здається, що йому дуже помогла музика.
Він брав навушники, вмикав телефон, заплющував очі
і проживав біль.
Я його запитала: «Що це за музика?»
Він відповів: «Це секрет».
Але вночі, коли я приходила глянути, чи все добре,
то чула, що це одна пісня на повторі.
Інколи йому вдавалося під неї заснути.
Яка пісня?
Не знаю. Щось інструментальне. Блюзове.
Мушу йти.
Ви будете на похованні на цвинтарі?
Ні, не планувала.
Ясно.
-Не можу прийти. -Розумію.
Приємно познайомитись.
Подзвони Мендесу, адвокату.
Хочу знайти всі татові особисті речі.
Усе, що він лишив у лікарні.
-Навіщо? -Мені потрібен його телефон.
Без оплати з нього не подзвониш.
Ні… будь ласка. Просто подзвони.
Дякую.
Чорт.
Містере Мендес, це Реймонд. Так.
Не знаєте, де батькові особисті речі
з лікарні?
Добре, ми спробуємо. Дякую.
-Що він сказав? -Він не знає.
-От з… -Сказав…
Звернутися до Люсії. Вона буде на цвинтарі.
-Добре. Узяв її номер? -Що?
Що… Передзвони. Візьми номер.
-Та що з тобою? -Подзвони.
-Автовідповідач. -Зараза!
Сучий сину.
Насміхаєшся з мене прямо з пекла?
Ти ні хера не тямиш у музиці.
Усього 80 років,
і ти зрозумів, що вона помагає долати біль?
Ідіот.
Не зв'язуйся зі мною, Гарріс. Бо пожалкуєш.
Подзвони мені.
Боже.
Уяви тут наших мам.
-Краще не треба. -Чому?
Вони засмутилися б.
Не моя.
Коли вона його викинула,
то позбулася назавжди, ніби скинула шкіру.
Яке ж лайно йому сходило з рук, уявляєш?
Його дружина й коханка стали найкращими подругами.
Клуб пошарпаних дружин.
Ну…
Він просто чоловік, Рею.
Знаю, часом він поводився, як засранець, і втрачав контроль, але…
У його житті було багато гівна.
Це не виправдання.
Він мусив відповідати за власне життя.
Його життя – його відповідальність.
А наші – наша відповідальність.
Чому ти не хочеш показати на нього пальцем?
-Який тепер сенс? -Глянь на факти.
-Я бачу факти. -Ні.
-Відвали. -Він трахнув твою жінку.
-Дякую, що нагадав, Рею. -А ти забув?
Та пішов ти! Зупини машину! Зупини машину.
Я дійду пішки й викопаю довбану могилу сам,
гівнюк ти такий.
Твій гнів, Рею. Я не міг його терпіти. Він мене вбивав.
Добрий день.
Я з цвинтаря Сідердейл.
-Співчуваю вашій утраті. -Дякую.
Я очистив ділянку від трави, щоб окреслити могилу.
Добре. Дякуємо.
Плоске лезо спростить роботу пізніше.
Кирка для твердіших ділянок і каміння.
Глибоко копати?
Два метри.
Ясно.
Якщо буду потрібний, я неподалік.
Дякуємо.
Чому там нема дат?
БЕНДЖАМІН РІД ГАРРІС III
-Його побажання. -Він сказав чому?
Ні.
До роботи.
Джентльмени. Отець Вест.
Радий нарешті познайомитись,
хоч і в такій ситуації.
Мої співчуття.
Дякуємо.
-Містере Кенфілд. -Отче Вест.
Гарріс багато про вас говорив і завжди відгукувався похвально.
Так.
Каторжна робота.
Я сказав щось смішне?
«Відгукувався похвально». «Каторжна робота».
Де ви цього лайна набралися?
Мої слова – це лайно?
Вас такого в семінарії навчили?
Говорити, як пророк?
Прошу пробачення за свого нещасного брата, отче.
Не переживайте. Складний день для нас усіх.
Навіщо йому взагалі священник?
Як я пригадую, він був єврей.
Перед тим буддист. І мусульманин.
Гарріс був у постійному пошуку.
Йому зробили обрізання в 50.
Годі.
Я про це не знав. Це, мабуть, боляче.
А як же дати? Чому там нема дат?
Він не пам'ятав свого дня народження.
Не хотів брехати, тому вирішив лишити без дат.
Яка різниця, чи вони правдиві?
Мало що важливо для людини при смерті.
Для нього це було важливо.
Зробіть максимально секулярну церемонію. Добре, отче?
Я християнський священник, Рею.
Це вони, сонце.
Я вам поможу.
Дякую, отче.
Дуже дякую.
Містере Кенфілд.
Міс Дельґадо.
Усім привіт. Це мій син Саймон.
Реймонд і Рей. Твої брати.
Дуже приємно.
Привіт.
Здоров.
Туди.
Дякую, отче.
-Можна щось спитати? -Авжеж.
Не знаєте, де батькові речі з лікарні?
Удома. Що ви шукаєте?
Його телефон.
Гаррі лишив його Саймону.
Саймоне, йди сюди.
Покажи братові телефон.
На ньому є якась музика?
Ще ні. Я сьогодні скинув настройки.
Любить техніку?
-То Гаррісів вміст не зберігся? -Ні.
Ти нікуди не скинув?
Ні, нащо?
Дякую.
Священник-алкоголік.
Не суди мене, Рею.
Я звичайна людина з праху земного.
Он як ви з Гаррісом знайшли один одного.
Ні. Гарріс кинув пити до знайомства зі мною.
Казав, що тверезість його оживила.
Йому було під 70, коли він став батьком хлопчика.
Життя не спинити.
І я цього набрався не в семінарії.
-У тебе є сім'я, Рею? -Ні.
Не вмію поводитися з дітьми.
Особливо з хлопчиками.
А з дівчатами легше?
Бо в мене дочка й… кілька років життя забрала.
Чому з хлопцями складніше?
Припиняйте допит, отче.
Проте маю запитання.
Ви щиро вважаєте, що Гарріс вірив у бога?
-Мені байдуже. -Та ну. Не брешіть.
Важливо, що ми всі – частина чогось більшого.
Нескінченного.
Ваш батько це знав.
Ні.
Це смиренна думка,
а в батька смиренності не було ні краплі.
Може, він змінився, коли усвідомив близький кінець.
Так, може, наприкінці простіше.
Бо всі задири накладають у штани.
Ні, він не боявся.
Сумував, що чудова дорога добігає кінця.
Це його слова. «Чудова дорога».
Поговори зі мною, Рею.
Про що?
Навіщо?
Кілька годин, і все закінчиться.
Ти впевнений?
О, так.
Тепер я.
Малий мене дратує.
Нема покриття. Логічно.
Де ти працюєш?
Відділ водо- й електропостачання Цинциннаті. Не дуже цікаво.
Тобі не подобається?
Знайди щось інше.
Не знаю.
Цікава робота теж приносить стабільність.
Ризик заряджає.
Інколи навіть брудна робота дарує радість.
-Невже? -Так.
Ти такий смішний.
Чотири дні на тиждень я воджу убер, а ще три працюю барменкою.
Водити простіше, але в барі я заробляю більше.
На обох роботах в мене місце в першому ряду людського цирку.
Сонцезахисний крем. Сонце непомітно вбиває.
Продовжуйте.
Саймоне, перестань! Тут не можна!
Усім байдуже.
Чудово.
Перестань.
Моя черга.
Не думаю, що це можливо. З юридичного боку потрібно…
Та ну. Це його право.
Та нехай.
На.
Містере Вест.
-Отець Вест. Так? -Вибачте за спізнення.
-Наш літак затримали. -Ви не спізнились. Леон?
-Леон.
-Леон, Вінсент. -Так.
Реймонд. Рей. А це Саймон.
Мої співчуття.
Співчуваємо.
Дякую.
Гарріс і наша мама працювали в громадському центрі
-Таллагассі в 90-х. -Таллагассі.
Саймоне.
Познайомся з братами!
-Я вже познайомився. -Це нові.
Скажеш, коли всі зберуться.
Нехай теж копають.
Глянь на Рея. Він такий… Як би це сказати?
Натягнутий. Як натягнута струна.
Ви обидва.
Старий завжди з нас знущався.
Дав нам однакові імена.
Мами звали нас Реймонд і Рей, щоб не плутатись,
а він звав мене Реєм, а його – Реймондом, щоб сіяти хаос.
Хвалив Рея за мої досягнення, а мене карав за його промахи.
Або йшов на його матч, замість мого.
Я добре грав, на відміну від Рея.
Він прекрасно вчився. На «відмінно». Але лажав у спорті.
Старий починав бійки з суддями й іншими татами.
Мами казилися, а йому подобалось.
Подобалось, коли ми штовхались, як м'ячики в пінболі.
Рею було найважче.
Він наркоман у зав'язці, і часом падав дуже низько.
Я намагався йому помогти,
але він не підпускав мене до себе.
Йому було так соромно за себе. І він зник.
А тоді зустрів жінку, яка помогла йому змінитися.
А тоді вона померла.
Яке ж гівно.
Я змусив його приїхати зі мною.
Він в епіцентрі всього, що ненавидить.
Дякую, що прийшли.
Не хотіла пропустити…
Хто б хотів?
Хто це?
Це теж сини Гарріса.
Так. Навіть малий.
-Хлопчик? -Так. Син Люсії.
Ого. Це успіх, Гарріс.
-Скільки є братів? -Не уявляю.
Сьогодні побачив їх уперше.
Окрім Реймонда.
Ви близькі?
Ми зведені брати.
Росли ми пліч-о-пліч. Нерозлучні.
А в старших класах віддалилися.
Гарріс принижував, зневажав і знецінював нас разом,
і ми самою своєю присутністю нагадували про це один одному.
Але за ці роки ми не втратили зв'язку.
Йому це добре вдається.
Я не такий охочий, але не шкодую.
Інколи я думаю: чи подружилися б ми, якби зустрілися сьогодні?
Він таке любить. Ритуали.
Ритуали заспокоюють.
Так. «Співчуваю вашій утраті». За сьогодні чув це десятки разів.
Уже сприймаю як «Добрий день».
Або «Передай сіль». Або…
Просто… У моєї дружини була агресивна форма раку,
тому я дозволив її батькам
повністю організувати похорон.
Я не міг ним займатись.
Вони все продумали й організували.
Стільки помпезності, умовності й урочистості замість скорботи.
Надіюся, їм помогло. Бо мене вибило з колії.
Я розважаю вас розповідями про інші похорони.
Чарівно.
Мене не треба розважати.
Мамо, глянь на них! Вони акробати!
-Гоп! -Гей.
Покажіть ще!
Вистачить, малий. Приходь до нас на виступ.
-Прошу! -Саймоне!
Та ну. Кілька трюків нам не зашкодять.
Правда, отче? На честь Саймонового батька.
Авжеж, якщо ніхто не проти.
-Угу. -Дякую, бро!
Ну добре. Готовий? Гоп!
Давай. Гоп!
Браво!
-Отак. Тримай. -Ага.
Ну от.
Браво!
Спускаюсь.
Лави. Починаймо. І…
-Саймоне, підходь. -Підходь.
Руки вгору. Стань сюди.
-Ясно? Вище. -Дуже добре. Так.
Гарно й легко.
-Стань йому на плече. -Добре.
Усміхнись. Гоп!
-Гей. -Ура!
-Браво. Клас. -Гей.
-Гарно. -Спускайся.
Три, два, один. Давай.
Ого.
-Браво! -Он він.
Може, треба з ними поговорити, роззнайомитись?
А тоді що? Святкування днів народжень, різдвяні листівки?
Не треба мені нових людей.
Точно. У тебе багато мороки з усіма друзями
й близькими.
Атена померла. Від інших я відмовився сам.
Маєте щось випити?
-Так, але воно тепле. -Нічого.
-Дякую.
-Коли ви їдете? -Сьогодні, автобусом.
Завтра виступаємо в Шарлотті.
Ви часто бачили старого?
Ми його не знали.
Та він хотів, щоб ми були.
Скільки часу вони були разом? З вашою мамою?
Недовго. Тиждень чи два.
Ми з Вінсентом різнояйцеві близнюки. Вітчим – наш справжній батько.
Він іще про все це почує.
Його це точно розважить.
Без образ.
Ви були з ним близькі?
-Дякую. -Так.
Ага.
Сфотографуймося.
Будь ласка, сюди.
-Рею, і ти. Будь ласка. -Ні, я…
Кіро, містере Кенфілд.
Гей, сюди. Швидко, Рею.
І ви, близнюки.
Пане гробар?
Давайте з нами. Чудово.
Усміхніться. Станьте тісніше.
Чудово. Ще раз.
І остання… добре.
Усім дуже дякую.
-Дякую за терпіння. -Не переживайте.
Буде що розповісти внукам.
У вас є діти?
Ні. Ніколи не хотіла дітей.
Зазвичай людям дивно бачити…
дорослу жінку, яка не має і не хоче дітей,
ніби вона якась нещаслива дивачка.
Так. Жити можна по-різному.
Прочитав на побажанні в печиві.
Легка. Він точно всередині?
Ваш батько схуд до 56 кілограмів.
Ого. У мене був пес, який важив більше.
Пам'ятаєш Вілсона, Реймонде?
Наш покійний тато важить менше, ніж собака.
Замовкни, Рею, бо я тебе вб'ю.
Малий, тримай міцніше.
Отче Вест, хочу, щоб Саймон востаннє побачив батька.
Не найкраща думка.
Міс Дельґадо, для цього вже пізно.
Син був у школі і не міг прийти в бюро.
Він має право.
Міс Дельґадо, містер Гарріс їхав у сосновому ящику в машині…
голий і незахищений.
І три години пролежав на спеці.
І його несли сюди, можливо, вдаряючи по дорозі.
Це позначилось на тілі.
Він забальзамований.
Не рекомендую. Я наполягаю.
Я гляну, чи він має нормальний вигляд.
Вибачте, але за законом ви не найближчий родич.
Зробите це заради брата?
-Щ… Я… -Реймонде.
Саймоне, ти хочеш побачити тіло?
-Так. -Він цього не хотів.
Спершу глянемо ми.
Містере Кенфілд.
Добре. Джонасе.
О боже.
Він лежить лицем униз.
Чому він лицем униз?
Це його прохання, і ніхто не мав знати.
Тому я не хотів відкривати труну.
Він дуже наполягав.
Що це значить, отче Вест?
Гадки не маю.
Якась безглузда спроба віддати борг усесвіту.
Остання спроба фальшивого каяття.
-Ми бачимо тебе наскрізь! -Заткнись.
-Люсіє, ви про це знали? -Ні, це тупо.
-Перевернімо його. -Не можна.
Він мертвий. Переверніть.
Люсіє. Нехай малий гляне. А тоді продовжимо.
Я його не бачу.
Так.
Щ… Ні…
Йому незручно.
Усе, годі.
Який він жалюгідний.
Власне, все логічно.
Так він і прожив життя: заривши носом, як невдаха.
-Не говори так про нього. -Він невдаха.
-Усе, до чого торкався, ставало гівном. -Мовчи! Цить, Рею!
Ну все! Ти ж його ненавидів, Реймонде.
-І він на це заслужив. -Перестаньте!
-Коли ти це визнаєш? -Заткнись!
Скажи вже! Нахер його!
-Завалися, Рею! -Нахер нашого батька!
-Він трахнув твою дружину. -Рею, ні!
І хлопчик, якого ти вважав сином, виявився його сином.
-Як після такого… -Перестаньте!
-Реймонде. -Гей. Тихо.
Реймонде, відпусти його.
Отче наш, що є на небесах,
нехай святиться ім'я Твоє.
Нехай прийде Царство Твоє,
нехай буде воля Твоя, як на небі, так і на землі.
Хліб наш насущний дай нам сьогодні і прости нам провини наші,
як і ми прощаєм винуватцям нашим.
І не введи нас у спокусу, але визволи нас від лукавого.
Амінь.
Гарріс хотів, щоб охочі сказали своє слово.
«Тільки не тисни на них».
Рею.
Ні.
-Люсіє. -Ні.
Реймонде.
-Лишись! -Реймонде. Усе гаразд. Я піду за ним.
Реймонде.
Що ти робиш?
Реймонде!
Реймонде.
-Поговоримо. -О боже.
-Реймонде. -Ні!
Ні. Не треба!
Вест, про це треба повідомити поліцію.
Ні. Це буде ціла історія.
Мисли практично, друже. Це нічого не змінить.
Рею.
Скажи прощальне слово.
Ти про це не пошкодуєш.
Ну нафіг. А тепер що?
Спочивай з миром, Гарріс.
Відкинь страх, надії, злобу й старі образи.
Лиши собі тишу.
Небо, вітер. Світанки після дощу.
Про інше забудь.
Спи, Гарріс.
Відпочинь від самого себе.
Тримайся.
Батько просив передати вам листи.
Вибач, не той.
Дякую.
Це все піде в гараж і на доброчинність.
Решта – на сміття.
Потім я постелю постіль, і ти спатимеш, як король.
Слухаю вас.
Мені «Корону».
Добре. А вам?
Чорну каву й теплий вишневий пиріг.
-З морозивом? -Так.
А на десерт?
Ти не п'єш?
Ні, я залежний. Але годі вже про мене.
Я три роки сидів на героїні. Було так собі.
Брат казав: щоб позбутися залежності,
потрібні нові джерела задоволення.
Бо наркотики, як-не-як, джерело задоволення.
Це правда.
Коли в організм вперше потрапляє наркотик,
відчуття незрівнянні.
Уяви собі скрегіт нігтів по шкільній дошці.
Героїн – це коли скрегіт стихає.
Увесь біль, усі голоси в голові зникають.
Усі почуття притуплюються. Ось де задоволення.
Тепер інші задоволення приглушені.
Їжа. Секс. Непогано. Гумор.
Нормальні речі, які приносять задоволення.
Музика.
Якщо вона не робить боляче.
Ніщо не приносить мені стільки щастя, як джаз. Це наркотик.
Більше слухати, ніж грати? Бо звучав ти дуже непогано.
-Як на білого хлопця. -Ти не хлопець.
Знаєшся на джазі?
Ні. Але він мені подобається.
Батько казав,
що джаз – це племінна негритянська музика, на якій заробляють євреї.
-Це слова Гарріса? -Так. У нього такого повно.
«Роботою не треба насолоджуватись.
Якби в тебе був талант,
то це було б написано на твоїй бидлячій білій пиці».
Чарівно.
Усе, що він казав, лежить тягарем на моїх грудях.
Інколи я граю, і між фразами відчуваю…
що через цей тягар легені не наповнюються.
Усе життя пробуєш не загнутися під ним.
Грати на цвинтарі –
це не справжній виступ з іншими музикантами.
Тут своє бридке лице виказує страх.
Страх чого?
Звучати гівняно.
Дякую.
Дякую. Тримаю.
Маєш фото дружини?
Так.
Ого. Така красуня.
Коли доїси, знайдемо для тебе дозу.
Я зібрав коробки в гараж. Покажеш, куди викидати?
Спершу вечеря.
Я б хотів з цим покінчити.
Сьогодні було шизувато.
Будь чемний.
Дякую.
Ку-ку.
Ти його любила?
Він був хтивий 67-літній дід.
А я була в невдалому шлюбі й пригнічена.
Він приділяв мені увагу. Смішив мене.
Для тебе він був поганий батько, а для Саймона – хороший.
Для ваших мам він був поганий коханець, а для мене – хороший.
Він любив жінок, але не розумів їх.
Він був расист, якому всі подобались.
Він їв 10 000 разів
і спав 10 000 ночей, бачачи і сни, і кошмари.
Він мав сотню робіт і помер без грошей.
Він хотів зрозуміти світ, життя, усе.
Але ні. А хто може?
Він був порошинкою.
Що це значить?
Далі.
Реальність краща.
Знаєш що? Я піду пішки.
Куди?
Не знаю. Збирався просто прогулятись.
-Скласти компанію? -Не треба.
Ти хоч знаєш місто?
Не пропаду.
Що таке?
Нічого.
Просто довгий день, і я вичерпався.
-Вичерпався? -Так.
Не будь такий чудний. Просто…
Агов!
Що, в біса, сталося?
Я щось сказала? Поясни, і я піду.
-Це не через тебе. -Що я зробила?
Я не твоя нова іграшка, медсестро Кіро.
Я такий дурень.
Знаєш що? Люди одразу показують своє справжнє лице.
Моє перше враження було правдиве. Ти поц.
Твоя правда.
Гей! Чорт!
Агов!
Зараза.
Стій!
Чорт!
Зачекай.
Можна з тобою поговорити?
Кіро, дай мені дві секунди.
Опусти вікно з…
Гей-гей!
Дві секунди.
Я… От…
-Усе нормально? -Так.
Точно?
Я в порядку, дякую.
Ви його знаєте?
Так.
Симпатичний.
Пішов ти.
РЕЙМОНД
Реймонде, мені жаль, що я завдав тобі стільки болю,
Мені було дуже погано, але я чув, що це не виправдання.
Батьком бути важко, навіть поганим батьком.
Спробуй мене простити.
І ще одне. Твій брат Рей не мій син.
Його мати була вагітна,
але я про це не знав, коли зав'язалися наші стосунки.
Ми нічого не зробили, бо я думав, що любив її.
Тому він тобі навіть не брат.
Роби з цією інформацією, що хочеш. Я тобі довіряю.
Твій батько, Бенджамін Рід Гарріс III.
Рею, ти був золотий хлопчик. Я не знав, що з тобою робити.
Щиро, Бенджамін Рід Гарріс III.
Вона запропонувала лишитися на кілька днів, і я погодився.
Тому забирай фургон.
Точно? Я можу поїхати на автобусі.
Так. Я заберу його на вихідних.
Добре.
Ви з Люсією…
Що?
Що, що?
-О боже. -Не верзи дурні, Рею.
Я гребу.
Ти переспав з його жінкою, бро!
Нащо на все вказувати?
Чому не лишити це несказаним?
Хіба б це було класно?
-Тепер його син може бути твоїм. -Боже! Ну нахер.
Слухай…
Дякую, що змусив приїхати.
Треба обнятися?
-Оце обійми. -Оце обніми!
Гей.
Ми його навіть не знали, правда?
Поговоримо у вихідні.
Так.
РЕЙМОНД ТА РЕЙ
Переклад субтитрів: Анастасія Жищинська