Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ce rahat!
Fir-ar să fie!
- Ce cauţi aici? - Dar tu?
- Eşti la mine acasă! - Păi da...
Am avut multe pe cap. Am văzut pe Facebook că sunteţi în vacanţă
până săptămâna viitoare. Portăreasa a fost drăguţă
şi mi-a dat cheile.
Pe bune? Dispari trei ani şi te instalezi la mine fără să mă anunţi?
Stai liniştit, o să strâng. N-aveam de unde să ştiu.
Termină! Când o să vadă Camille ce vraişte e...
O să-i explic lui Camille.
- Fac ordine. - Fă ordine sau te omor!
- Fac, nu mai ţipa. - Mai repede!
- Vine în cinci minute. - Bună ziua, mai întâi.
Sigur, bună ziua. Mai ales la revedere!
- Gata, ce naiba... - Eşti un porc, e scârbos!
- Strânge mai repede. - Asta fac.
Dă-mi-le mie. Tu strânge în partea aia.
Trebuie aruncate la gunoi doar câteva chestii şi face ca toţi dracii.
Scuze, eraţi plecaţi până săptămâna viitoare.
Eşti greţos. Uite ce e aici!
- Nu ştiam că vă întoarceţi. - Nu ştii să speli vasele?
Lasă-le aşa. Nu mai face nimic, n-are rost.
Dă-l încoace. Gata!
Trăieşti ca un porc. Sunt ravioli peste tot!
- Bună, Camille! - Bună.
Oricum... felicitări! Nu te stresa, rezolv.
Mă ocup de tot. Tu ai grijă de bebeluş. Are nevoie de energie pozitivă.
Asta contează. Peste o oră sau chiar mai repede,
n-o să mai auziţi de mine.
Ce cauţi aici? De fapt, nu-mi spune.
Uite ce o să se întâmple, eu mă duc la hotel
şi când mă întorc, mâine dimineaţă, totul o să arate perfect.
Tu n-o să mai fii aici, iar noi o să facem exact cum am zis.
Ne uităm la filme cu Christian Clavier şi o să mâncăm burgeri.
Bine.
- Petrecere plăcută! - Pa.
O COMEDIE ROMANTICĂ
Cu munca cum merge?
Bine. Lucrez în altă parte de o lună. E mai bine.
Super. Nu mai eşti la idioţii în costum care completau tabele Excel?
Nu, am terminat-o cu ei.
- Şi ce faci, arhitectură? - Nu.
Nu vreau să intru în detalii, dar acum, în linii mari,
eu le spun idioţilor în costum să completeze tabele Excel.
Ai dreptate, e mai bine. Mai ales să nu-ţi oferi şansa de a practica
o meserie care te pasionează. Ar fi o tâmpenie, nu?
Şi tu? Cum stai cu muzica?
Aceleaşi turnee Zénith?
Nu. Nu mai cânt fiindcă cred că oamenii nu sunt încă pregătiţi
pentru talentul meu.
Sigur. Avem timp destul.
Nu ţi-e dor de arhitectură? Erai bun.
Ba da, dar nu e momentul.
Însă Antoine a cumpărat. Mi-a încredinţat planurile.
Supervizez lucrările în timpul liber.
- Îmi face bine. - Super. Ai poze?
Nu, dar am cheile, dacă vrei să vezi.
Cum să nu. Şi n-ai chef să te reapuci?
Ba da, dar ţi-am zis, nu e momentul.
Acum e treaba cu sarcina, mai e şi munca mea.
Plecăm? Eu nu mai pot. Mi-ajunge.
Da.
- Putem plăti? - Sigur.
- Ce fac, împart la doi? - Nu, plătesc eu.
Te rog.
Deci...
Pinul.
Foarte bune piersicile cu piper.
- Mă bucur că ai remarcat. - Şi cu usturoi.
- Mi-am dat şi eu seama. - Da? Mă bucur.
Fir-ar... Plată respinsă.
Vrei bonul?
- Nu, nu-mi trebuie. - Bine.
- Mai încercăm? - Da, mulţumesc.
Poate că am tastat greşit. Iar...
Plată refuzată. Refuzată de mai multe ori.
Îţi las cardul şi trec mâine cu numerar sau cu un cec.
Nu, e în regulă. Plătesc eu.
- Nu, dar... - Eşti enervant.
- Pe bune. - N-aveam de unde şti.
- Am bani în cont. - "Am bani în cont".
Ai depus nişte monede după ce ai cerut de pomană
şi ai avut probleme?
Termină, pe bune. Mai eşti şi nepoliticos pe deasupra.
De ce-mi vorbeşti aşa?
Nu ştiu. Zici că mă inviţi tu, mă costă de mă-ndoaie.
Îmi pare rău, dar nu e plăcut.
Nu... Am avut o problemă.
Bine, gata, nicio grijă.
- Ce să mai zic... - Am trecut-o în contul tău. Bine?
Dacă vrei, îţi dau bani de buzunar.
Un digestiv din partea casei! Vreţi?
- Dacă ai nevoie de 20 de euro, zi-mi. - Da, eu vreau.
- O să priviţi viaţa mai relaxat. - Ne oferă un digestiv.
Aşa... Noroc, băieţi. Zâmbiţi!
Viitorului tătic! Trebuie profitat cât mai e timp.
Te bucuri? O să fii tată.
Hai, hai...
Trăiască tăticul!
O să fie fantastic, o să mă descurc. Şi cu copilul şi cu Camille.
Nu mă mai ating de nimic. Direct la ţintă!
În cel mai rău caz o să fii de o sută de ori mai ca lumea decât tata.
Radarul!
Scumpo, am observat că-mi cauţi privirea.
Să ştii că răspunsul e negativ.
Cine te crezi?
Ascultă, când arăţi aşa,
nu te iei de campioni ca mine. Ciao!
Scuze, când e pilit, frate-meu e cam tembel,
după cum se vede, dar stă bine cu banii.
Se poate duce să ne ia de băut în timp ce dansăm.
- Îţi convine? - E perfect.
Hai, du-te şi ia de băut. Du-te odată!
Pa!
Păi bine...
Mă duc să fac un duş.
O să mă culc o oră înainte să vină Camille, altfel...
Deci mergem.
- Te descurci? - Da. Stai liniştit.
Hai, hai!
Fir-ar să fie!
- Pa, frăţioare. - Te pup.
Ai grijă de tine.
Dumnezeu pe nisip, cu ochii spre far...
Nu ne facem niciun rău.
Cu mâna pe mijlocul tău, cu inima în valuri,
Îţi cunosc fiecare vorbă.
Da, da... Prea mult romantism
Da... Oricât de departe eram
Paradisio
Paradisio. Emoţiile te poartă...
Bună ziua, dle. Opriţi-vă şi strângeţi, vă rog.
Scuze.
Aveţi nevoie de autorizaţie ca să cântaţi pe stradă.
Am înţeles. Strâng imediat. N-am ştiut. Bine.
Actele dv. , vă rog.
Sigur n-o să mă credeţi, dar de fapt,
mi s-a furat portofelul aseară în barul de vizavi.
Aşteptam să deschidă ca să-i întreb
dacă nu cumva au găsit ceva.
Şi, între timp, m-am aşezat aici ca să cânt.
Dar o să-mi strâng lucrurile şi o să aştept.
O să vă trimitem o amendă la domiciliu.
Bine.
Numele, prenumele, adresa, vă rog.
Deci... Romain Gary. G. A. R. Y.
Aleea Emile Ajar, nr. 8, Paris, arondismentul 18.
O să primiţi amenda în maximum 72 de ore.
Cât despre portofel, dacă nu-l găsiţi la bar,
mergeţi la comisariatul din strada Clignancourt.
Uneori le mai aduc acolo. Nu se ştie niciodată.
O idee bună. Nu mă gândisem. Vă mulţumesc mult.
- O zi bună, domnule. - Vă mulţumesc.
Vă mulţumesc pentru amabilitate.
Nu eşti aici.
Nu eşti aici. Eşti mort.
Sau eşti la închisoare.
Sau pe fundul unei prăpăstii.
Sau ai sărit pe şinele metroului, dar nu eşti aici.
- Stai puţin, Salomé... - Gura! Te calc în picioare.
Fantomă afurisită! Visez! Unde ai fost?
Ai crezut că mă poţi părăsi?
Gândeşte-te bine înainte să vorbeşti. Au trecut trei ani şi jumătate.
Le vezi? Le-am auzit albind!
Să-ţi explic. Dar te linişteşti, da?
Nu-mi cere să mă liniştesc. La naiba, nu-mi cere asta!
Nu zici nimic, îţi ţii gura. Nu spui o vorbă.
Am crezut că ai murit.
Îmi promiseseşi o excursie prin Franţa şi o locuinţă mică
de unde să vedem acoperişurile Parisului. Şi eu, de fapt,
n-am ieşit deloc din Paris.
Stau tot într-un apartament cu vedere la rahatul de câine!
Aşa că gândeşte-te bine. Gândeşte-te şi explică-mi
de ce mă simt atât de idioată.
Eram în pericol.
Şi...
N-o să intru în detalii. A fost ceva complicat,
nu puteam să-ţi spun fiindcă te-aş fi pus şi pe tine în pericol.
- De fapt, eşti spion. - Nu...
- Nu mai râde. Te omor! - Am luat-o razna.
Mi s-a făcut frică, am avut un atac de panică,
am crezut că n-o să mă descurc şi am plecat câteva zile.
Credeam că o să-mi treacă.
Dar nu mi-a trecut nici după câteva săptămâni.
După aceea n-am mai ştiut ce să fac. N-am îndrăznit să mă întorc.
- Sunt ale dv, domnule? - Nu.
Apoi am găsit ceva de lucru la New York.
Şi acum tocmai m-am întors la Paris şi...
Voiam să te văd.
Gata, m-ai văzut?
Hai două minute
să bem o cafea împreună.
- N-am timp. - În weekend?
- Ia uite ce insistă. Nu am timp. - Lucrezi tot aşa mult?
Da. Şi sunt mama unei fetiţe de trei ani şi două săptămâni
care nu-şi cunoaşte tatăl. Şi asta îmi ocupă mult timp.
Stai puţin. Stai, Salomé!
Salomé, aşteaptă.
Stai!
Staţi puţin, băieţi!
Ce faci? Sunt lucrurile mele.
Nu par lucruri abandonate.
Le-am găsit pe jos. N-am furat nimic.
Eu le-am lăsat pe jos. Ai văzut că vorbeam cu fosta mea iubită.
Şi de ce n-ai zis nimic?
Fiindcă nu voiam să mă considere vagabond.
Uitaţi ce e, n-am timp, sunt singurele mele lucruri.
Trebuie să mi le daţi înapoi.
Şi pentru noi sunt singurele lucruri. Ce credeai?
Deosebirea e că nu vă aparţin.
Da, dar n-ai nicio dovadă că sunt ale tale.
Hai să nu ne ameninţăm reciproc, în niciun caz cu paleta mea.
- Las-o jos. - Da, las-o jos.
- Facem o înţelegere. - Da, o înţelegere.
Îmi iau doar încărcătorul pentru că chiar îmi trebuie.
Bine.
Şi orga electronică. Doar n-aveţi o trupă rock.
Voi luaţi restul. În regulă?
Bine, dar ne dai şi haina. Pare moale.
Da.
Cum să nu fie moale, e un amestec de mătase cu bumbac,
foarte fragil, nu se spală la maşină că se strică.
Bineînţeles.
E moale, nu?
Hei, doar haina, nu şi accesoriile.
Bine, băieţi, a fost o plăcere să fac afaceri cu voi.
- Ne mai vedem. - Salut. Mulţumim.
Mersi. Mi-a dat haina idiotul!
Nu-ţi face griji pentru haină, noi spălăm totul cu apă rece.
- Se vede. Se şi simte. - Da. Mersi.
Îmi pare rău, Salomé. Hai să stăm undeva două minute.
Tot aici eşti?
Stai, nu poţi să-mi dai aşa o veste şi să pleci.
În primul rând tu ai plecat, aşa că valea!
Vreau doar s-o cunosc. Cum o cheamă?
- Pleacă, am zis. - Zi-mi doar cum...
- Ajutor! Ajutor! - Termină.
- Ajutor! - E-n regulă, domnişoară?
Nu. Tipul ăsta mă hărţuieşte de câteva luni. Mă aşteaptă în faţa casei
în fiecare zi. Nu ştiu ce să mai fac.
- Aiurea. - Ajutor!
- Nu mai face asta. - Las-o în pace pe doamna.
- Calmează-te. - Dar o cunosc.
N-o cunoşti deloc. Pleacă de aici!
Ba sigur că o cunosc. Vezi bine că minte.
Hai, valea. Cară-te!
- O cunosc, ce naiba! - Cară-te!
- Sunteţi bine, doamnă? - Foarte bine. Mulţumesc.
Noi doi am terminat-o. Finito.
Iubire...
Voiam să-ţi spun, fără să te lezez, ai mers cam departe..
Te-a întrebat cineva ceva? Du-te după Regina!
Încearcă să o convingi. Dă-mi cheile maşinii!
Trebuie să vorbesc cu moş Pan.
Taran! Taran! A-N ca în "volan",
ba nu, ca în "motan"! Ca în "curcan"!
Da, sigur.
Cred că vă va fi greu să găsiţi o explicaţie mulţumitoare.
Mai pune-l o dată.
Taran! Taran! A-N ca în "volan"...
Ca în "curcan"!
- E taică-tu? - Da.
- Ce faci? - De când nu te-am văzut!
Păi da.
- Eşti bine? - Da.
- Sigur? - Da, da.
Ai văzut? Marea în arondismentul 18. Nu mai e nevoie să ieşi din cartier.
Mă duc.
Sigur? Nu bem ceva?
- Nu. - Eşti sigur?
Da.
- Ne mai vedem. - Da.
E bine-mersi. Mitroglou l-a înghiţit pe Usain Bolt.
O să-i halească. Nici nu ştiu cum o să se termine.
De unde ai scos-o?
- Bună. - Bună ziua.
Ştiţi unde este Grand Hotel de Clermont?
Aici e.
Belotă!
Pot cita din Montaigne şi din La Boétie.
- Cum te cheamă? - Elliott. Eliza.
Elliott Eliza.
Pe bune? Când am rezervat au zis
că e "un hotel în centrul cartierului Montmartre."
Camera cinci de la etajul întâi. Primul culoar după uşă.
Ce bei? Artistule, ce bei?
Scuze. Eram cu mintea în altă parte. Tocmai am aflat că sunt tată.
- Felicitări! - Mda.
- Trebuie sărbătorit. - Aşa e.
Dau eu un rând. Ce bei?
- Un Calvados. - În regulă.
E primul?
Da, nu beau în timpul zilei.
- Mă refer la copil. - Da, e primul.
O să vezi, e o fericire. Fată sau băiat?
Fetiţă.
- Norocosule! - Are trei ani şi două săptămâni.
Ceva rar. Stai. Da?
Am văzut că m-ai sunat de 11 ori. Ce e?
Putem să ne vedem?
- Trebuie să vorbim. - Nu, nu se poate. Zi-mi.
Dar trebuie să te văd. Nu pot să dorm la voi?
Doar în noaptea asta. Fiindcă am...
Vorbeşti serios? N-au trecut nici 24 de ore.
Tocmai m-am întâlnit cu Salomé, am crezut că mă omoară.
Când vorbeam cu ea, doi vagabonzi mi-au furat lucrurile.
- Ce? Nu înţeleg nimic. - Nu contează.
- Mi-a dat o veste. - Ce naiba faci, Pierre?
Vin, dragă. Stai puţin, eşti mangă.
Miroase a Calvados până aici. Sunt sigur că eşti la Ammad.
Revino-ţi, ce naiba!
Mi-a făcut cinste cu un pahar
legat tocmai de ceea ce vreau să-ţi spun dacă vii. Haide.
Nu se poate, Camille poate naşte dintr-o clipă în alta.
Eşti penibil.
Dar şi eu o să fiu tată.
Mă calci pe nervi. Vin, iubito.
- Totul bine? - Mă rog.
Care e problema?
Cea pe care o am deja cu banii şi locuinţa.
Nu e ceva nou, dar acum e chiar nasol. Şi îţi spuneam
că am aflat că am o fetiţă, iar maică-sa mă urăşte
şi nu vrea să mai vorbim.
- Asta e tot? - Nu.
Mi s-au furat şi toate lucrurile.
Scuze.
Înţeleg, dar e greu. Nu stau bine deloc.
Îţi mai pun unul. Am o locuinţă pe care n-o pot închiria.
E în renovare. Dormi acolo şi-ţi mai revii.
Iar cu aia mică vezi tu.
Maică-sa de ce te urăşte?
Fiindcă am dispărut din viaţa ei de pe o zi pe alta.
- Ai făcut-o lată. - Da.
Trebuie să plusezi bine ca să revii, băiete.
- Cum? - Te întorci pe cai mari.
Când am cunoscut-o pe Françoise, era logodită cu un soldat.
Totuşi, l-a părăsit ca să fie cu mine.
Şi cum ai reuşit?
Am strâns bani mai multe săptămâni.
Am închiriat o maşină şi am dus-o la Deauville.
Nu e de ajuns.
Fiica mea lucrează la Moulin Rouge. Are invitaţii din când în când.
- Vrei să-i cer? - Nu. Mulţumesc, Didier.
Ba da. După aceea o duci la o pizza alături
şi noi stăm cu fetiţa.
- Nu. E-n regulă. - Sau îi faci un cadou frumos.
Parfum. Îţi fac rost de Chanel cu 20 de euro.
Nu, dar eşti drăguţ. Ştii ce? Mă mai gândesc.
Dar o să mă descurc.
Chanel cu 20 de euro nu găseşti pe toate drumurile.
Cum s-a descurcat Fennec?
- Didier, mai ai camionul? - Da.
Dă-te la o parte! Mişcă-te, ce naiba!
Nu mai pot bloca mult strada.
Ai notat numărul, frumoaso?
SUNĂ-MĂ
Pleacă odată!
- Valea! - Da, bine, am înţeles.
Bună ziua!
Codul e 21b78. Vino s-o vezi pe fetiţă diseară. Nu prea târziu.
PS Idiotule
Singur pe nisip, lumea e-n derivă
Nu vorbi de lucrurile care te supără
Vino să încerci, vino să scrijeleşti
Iubirea în bucăţi disparate...
Bună ziua, dle. Opriţi muzica, vă rog.
N-aveţi voie să cântaţi fără autorizaţie.
Am înţeles. Strâng tot. N-am ştiut. Îmi pare rău.
Actele, vă rog.
N-o să mă credeţi, dar mi-au furat portofelul aseară
în barul de acolo.
Aşteptam să deschidă ca să-i întreb
dacă nu cumva au găsit ceva.
Bine. În mod excepţional, vă trimitem o amendă la domiciliu.
Super. Deci... Ivo Livi.
L-I-V-I.
Aleea Yves Montand, nr.8, Paris, arondismentul 18.
- Poftiţi. - Mulţumesc.
- O primiţi în maximum 72 de ore. - Bine.
Mergeţi la comisariat dacă nu găsiţi portofelul la bar.
- Nu se ştie niciodată. - Bună idee, mulţumesc.
Nu mă gândisem. Mulţumesc mult. Mulţumesc pentru amabilitate.
- O zi bună, dle. - Mulţumesc. Baftă!
Bună ziua.
CAZINO
Mulţumesc. Seară bună.
Seară bună.
Super.
- La revedere. - Mulţumesc. Pe curând.
E un mic domeniu în Jura. De două hectare.
- Serios, e excelent. - Îl iau.
Foarte bine.
O să vedeţi, e un vin...
Mătăsos, aerisit, floral... O să vedeţi.
75 de euro, vă rog.
Înseamnă că e chiar excelent.
Mulţumesc.
Bună.
- Ai venit cu partenera ta. - Da.
Louise? Vii să saluţi?
El e César.
- Salut. - Un vechi prieten al mamei.
Ce faci? Te cheamă Louise? E un nume frumos.
Sunt pentru mine sau mergi în altă parte după aceea?
Nu, sunt pentru tine.
- De ce ai adus vin? - Pentru cină.
Ce cină?
Hai, intră.
Arată bine, ai zugrăvit... E cu adevărat frumos.
E super apartamentul. Mi se pare frumos.
Mă rog, e schimbat şi, în acelaşi timp, nu e.
E un apartament foarte frumos.
- Câţi metri pătraţi are? - Termină imediat.
Da.
Doamna Louise desenează... Ţi-am adus un nou prieten.
Îl cheamă Martinel. Bună!
Nu-ţi place?
- Scuze. - Mergem să ne spălăm pe dinţi.
Spune-i "seară bună" lui César.
- La revedere. - Pa.
Mergem la culcare.
Ne spălăm pe dinţi.
Faci salturi?
- Citim o poveste. - Pe asta.
"Ziua, toţi locuitorii din Festiville păreau atât de lipsiţi de griji,
fericiţi, că nimeni nu şi-ar fi putut închipui frica ce-i măcina
la căderea nopţii.
"Mamă! Mamă, ce ruşine."
E cam ca mine. Îmi seamănă puţin.
Vrei să-l rugăm pe César să-l joace pe Scarifon?
Se pricepe să facă pe monstrul. Da?
Da.
- Ce trebuie să fac? - Uite.
"Tot satul era, de fapt, terorizat de ideea
că maleficul Scarifon, mâncătorul de copii,
ar putea reapărea de pe o zi pe alta.
Nu ştiau că se pregătea, cu cea mai mare discreţie,
o operaţiune secretă.
Cei patru fii ai primarului din sat se pregăteau să înfrunte întunericul
pentru a-l găsi pe Scarifon şi a elibera pentru totdeauna Festiville
de această teroare. Toţi patru fac..."
- Nu-ţi pune niciodată întrebări? - E prea mică încă.
- Va pune peste un an sau doi. - Şi ce o să-i spui?
Adevărul.
- Că nu ştii unde e tatăl ei? - Nu.
Că l-am invitat într-o seară, l-am sugrumat,
i-am dizolvat cadavrul în cadă,
dar nu trebuie să spună nimănui ca să nu meargă mami la închisoare.
N-ai cadă.
N-ai văzut-o. Am instalat una.
Mai cânţi?
Nu, m-am lăsat.
Nu trebuia să mergi la nişte case de discuri?
N-am...
Iar pe ăla nu l-am mai trimis.
- Şi atunci ce faci? - Păi...
La New York, m-am adaptat. A fost bine...
Dar la un moment dat, m-am săturat.
Am vrut să mă întorc fiindcă mi-era dor de Paris.
- Nu lucrezi? - Ba da, ba da...
Lucrez într-un bar.
- Eşti chelner? - Nu, administrator.
Am preluat o afacere. Vinuri naturale.
Ăsta e de la noi.
Lucrăm doar cu domenii mici.
Ăsta e dintr-o vie alsaciană.
Numai jumătate de hectar şi totuşi vinul este...
foarte dulce, foarte... vegetal, orgolios...
- N-ai nevoie de o chelneriţă? - De ce?
Te-ai săturat să conduci trenuri?
Nu, pentru o prietenă care are probleme cu banii.
Ar vrea să câştige suplimentar într-un restaurant. E grozavă.
Da. Eu sunt mereu acolo,
suntem în perioadă de angajări, aşa că da.
Să ne pui în legătură.
Mă văd cu ea mâine seară. Putem trece împreună pe la bar.
Mâine seară, totuşi, n-o să fiu.
Aşa că poate...
Credeam că eşti tot timpul.
Da... Aproape. Dar fiind administrator, uneori trebuie să...
- De fapt n-ai chef s-o ajuţi. - Ba da, ba da.
Trebuie doar să văd cum fac.
Trecem amândouă mâine, la un aperitiv. Care e adresa?
- Îţi trimit un mesaj. - Cum se numeşte?
Încă poartă numele fostului proprietar.
Tocmai am terminat renovarea. Trebuie să găsim ceva
care să sune foarte bine.
Mă bucur că te văd, deşi te urăsc.
- Şi eu. - Şi tu mă urăşti?
Nu răspunzi?
Sun mai târziu.
Sună iar.
E frate-meu. Sigur vrea să ne vedem să bem ceva.
Răspunde, cine ştie. Poate că are o problemă.
Nu cred.
Alo?
- Alo? Totul bine? - Nu, nu e bine.
Camille a intrat în travaliu.
Super! Şi e bine?
Nu, e oribil, am făcut un atac de panică. Nu ştiu ce să fac.
- Trebuie să vii. - Ba nu.
Termină, o să fie bine.
Ba nu. Simt că mor, nu mă lăsa singur.
Dar te descurci foarte bine fără mine.
Nu vreau să vadă Camille că nu fac faţă.
Ba faci. Te speli pe faţă,
te duci înapoi şi, dacă chiar nu te descurci, vin atunci.
Mă mai suni. Dar acum nu pot vorbi.
Bine, te mai sun.
- N-aş zice că e bine. - Nu, dar...
Exagerează mereu. Dar o să-l mai sun.
Nu se poate. Cumnata ta naşte,
fratele tău are nevoie de tine. Du-te.
Ba nu. Stăm liniştiţi aici şi, dacă chiar nu merge,
o să mă sune şi mă duc.
Nu, serios, oricum ne vedem mâine seară.
Trebuie să te duci. Hai, are nevoie de tine.
Îmi pare foarte rău.
Stai liniştit. Te obişnuieşti repede când eşti abandonat.
Alo?
Eşti de-a dreptul idiot. De ce ai insistat atât?
Mă suni la trei ore după ce ţi-am dat mesaj.
Încercam să-ţi spun că totul e bine,
iar tu insişti, exagerezi. E enervant.
Camille tocmai naşte. Te-am sunat pur şi simplu.
Fir-ar! Stai puţin. La naiba!
Vin acum, scuze. Vin.
- Ce faci aici? - Mi-au cerut să ies.
Se pare că emanam energie negativă.
Linişteşte-te, ai un atac de panică.
La fiecare contracţie,
simt şi eu că mi-e străpunsă burta.
Respiră, o să fie bine.
- Ai pantofi noi? - Lasă, îţi explic.
Hai, doar n-o s-o laşi să nască singură.
Nu, s-a terminat. Nu mai intru, mă vor căsăpi.
Du-te tu.
- Nu mai spune! - Ba da, du-te.
Intri şi-i spui lui Camille că mă gândesc la ea. O să-i placă.
Doar n-o să mă uit la nevastă-ta cum îţi naşte copilul!
Dar tu eşti obişnuit cu situaţiile stresante.
Viaţa ta e un stres continuu, îi faci faţă fluierând.
Eşti cel mai potrivit în situaţiile astea.
Du-te, te rog. Fac ce vrei în schimb.
- Nu. - Nu e greu.
Baţi la uşă, bagi capul,
zici ceva încurajator, cum ai obiceiul s-o faci.
"Pierrot a intrat în panică.
Mi-a zis să-ţi spun că te iubeşte şi e cu gândul la tine."
- Aiurea! - César, fă asta pentru mine, te rog.
- Nu. - Haide.
- Nu. - Hai.
- Fir-ar să fie, nu! - Mersi.
Mă calci pe nervi.
Ce cauţi aici?
Am venit ca prieten... am să-ţi transmit un mesaj
din partea lui Pierrot.
E bine, Camille. E bine. Soseşte. Vino să-l atingi.
Spune ce ai de spus şi cară-te.
Unde e Pierre?
M-a sunat, s-a cam ambalat.
Dar vine. E cu tine. Mă rog... O să fie bine.
Începe o contracţie.
Inspiră bine, expiră lung...
- Expiră. Din nou... - Şi acum facem "om".
Ce?
E bine, i se vede părul.
De două ore îmi zici că-i vezi părul.
- Sigur e părul? - Da. Ştiu, e greu.
N-o să reuşesc. Duceţi-mă la spital.
Tăiaţi-mă în două, să terminăm odată!
Îi văd părul!
- Du-te să verifici. - Doar n-o să...
Ba da, nu mai sta la discuţii. Verifică!
Îmi zici dacă e părul lui sau al meu.
O să fac o poză fără să mă uit şi vezi tu.
Ajută-ţi bebeluşul. Haide!
Priveşte.
Îi iese capul. E bine!
Mă duc. Vă las să vă odihniţi.
Pa, frăţioare. Te sun mâine.
Bravo.
- Mulţumesc. - Pentru puţin.
Pa.
- Pot aici? - Da.
Nu sunt disponibil. Lăsaţi un mesaj.
Tată, eu sunt. Sper că eşti bine.
Voiam să-ţi spun că a născut Camille astă-seară.
Dacă îi laşi un mesaj lui Pierre după ce-l asculţi pe al meu,
cred că i-ar face plăcere. Sper că totul e bine. Te pup.
Singur pe nisip, lumea-i în derivă
Nu vorbi de lucruri care dor
Vino să încerci, vino să scrijeleşti
Iubirea în bucăţi disparate
Da, da
Te iubesc în fiecare dimineaţă
Oricât de departe aş fi
Paradisio
Emoţiile te însoţesc
Paradisio
Este a mea, ştii asta...
Bună ziua, domnilor poliţişti!
Da, frate. Ce faci?
N-ai pentru ce. M-am bucurat să fiu alături de voi.
Ai zis ieri că o să faci orice pentru mine.
Ba da, aşa ai zis. Vreau s-o suni pe Axelle.
Ai înţeles cum e cu bucătăria.
- Nu e foarte complicat. - Nu.
Aici îţi explic repede. Pe cei care vin pentru un pahar de vin
îi pui la bar cu o farfurie mică cu mezeluri.
În faţa tablei cu meniul. Ai înţeles principiul.
Pe cei care iau o sticlă îi pui la masă
şi mi-i trimiţi mie.
- Bine. - Da?
Sigur, dacă ai vreo îndoială cu privire la vinuri,
mă întrebi.
Foarte bine.
Oricum, ai idee despre soiuri.
- Nu-i aşa? - Da, da.
Super.
Înainte de orice, nu bagi degetele în feliatorul electric.
N-am timp de urgenţe, e plin în seara asta.
În rest, cred că te descurci. La treabă.
Vreau să te văd în acţiune. Dă-i drumul.
Îi dau drumul. Gata.
- Ce faci, Axelle? - Bună seara.
De ei mă ocup eu. Sunt drăguţii mei.
Ce faceţi? Staţi pe terasă?
Nişte vin alb pentru început?
Vin alb pentru început? César, două pahare de Chablis.
Două pahare de Chablis...
Micul Chablis... care e foarte bine.
Iată-le.
Cu puţin salam...
- Bună seara. - Bună seara.
- Suntem două şi... - Bună.
N-am rezervat.
Nu-i nimic, vă găsesc o masă.
- Ea e prietena mea, Diass. - Bună.
- Diass. Încântată. - Staţi afară? E mai plăcut.
- Aici? - Da.
- E bine aici? - E perfect.
- Astea sunt din partea mea. - Ce drăguţ!
Scuzaţi-mă.
Arată bine, nu? Am renovat totul. Mă bucur
fiindcă la început era o cârciumă cu indivizi grosieri
şi mirosea urât de la cei care veneau să bea toată ziua.
- Tu ştii ceva despre vinuri? - Nu prea.
Nu sunt specialistă. Mă rog, reuşesc să-mi dau seama
că ăsta e puţin acru.
- Aoleu, daţi-le încoace. - Nu, e-n regulă.
Mie îmi place, parcă am fi în Jura.
Da. Parcă am fi în Jura. Este...
- Cunoscătoare. - Da, super.
E bine că te pricepi
fiindcă la început am avut de tras cu Axelle.
Nu avea deloc pregătire.
Nu lucrase niciodată într-un restaurant.
Fusese la piaţa de peşte.
Nu e deloc acelaşi lucru.
Dar e foarte simpatică, are o fire plăcută.
Ce faci? Pălăvrăgeşti cu clienţii? Bună ziua.
- Bună ziua. - Încântată.
- Vorbeam despre tine. - Şi ce ziceaţi?
- Numai de bine. - Super.
Ce faceţi, fetelor? Nu vă e foame?
Mă gândesc că, dacă stă aici cu voi în loc să aducă meniul,
probabil că începe să vă roadă stomacul.
- Ca la pescărie... Hop, hop! - Da.
Meniul! Ştergi un pic masa
şi aduci un platou cu mezeluri?
Să nu-ţi vâri degetele în feliator,
n-am chef să merg la Urgenţă în seara asta.
- Noroc! - Noroc!
- Ce faceţi, vă distraţi? - Da.
Eu mă distrez văzând cum primeşti ordine.
O ador pe femeia asta.
I-am spus că face exces de zel.
Nu e uşor cu angajaţii, uneori n-ai de ales.
Vreţi un desert?
Două pahare de şampanie.
Cu una... două budinci de ciocolată.
Două pahare de şampanie, două budinci de ciocolată.
Două pahare de şampanie, două budinci de ciocolată, te rog.
O să vedeţi, budinca e...
Ce ai păţit? Ai luat-o razna!
Ce ai? Vorbeşte-mi pe alt ton.
- Poftim? - Nu suntem la piaţa de peşte.
Lasă cuţitul şi mergem în rezervă să vorbim.
- Da, să vorbim! - Exact.
Fir-ar să fie! Gata, e mort.
Ai înnebunit? Ce faci?
- Scuze, scuze! - Cum adică?
Restaurantul e plin şi tu te dai în spectacol. Ce se întâmplă?
Îţi explic. Te-am minţit. Asta e.
Nu ştiu nimic despre restaurante, nici despre vinuri.
Nu mă interesează, n-am deloc chef să lucrez.
- Atunci de ce eşti aici? - Salomé e femeia vieţii mele.
Abia ne-am reîntâlnit, voiam să fiu la înălţime.
Şi, ca un idiot, i-am zis: "Sunt proprietarul unui bar."
Mi s-a părut că aş fi la înălţime dacă i-aş spune
că am un bar.
Acum trei ani am dat-o în bară cu fata asta.
Acum ne-am reîntâlnit, mi-a spus
că sunt tatăl fetei ei şi am vrut să fiu la înălţime.
I-am zis: "Am o afacere."
A vrut să vadă. Şi pentru că sunt un nenorocit,
n-am îndrăznit să-i spun adevărul. Mi-am zis:
"Lasă că mă descurc două ore, o s-o conving că e adevărat."
Asta e, am vrut să iasă bine.
Dar n-am reuşit.
- Oricum, o să-i spun adevărul. - Ba nu. Eşti dus rău! Vino încoace.
Mă faci să plâng. Bine...
Nu-i spui nimic, da?
- Eşti Hugh Grant. - Cu jumătate de normă.
Şi o vom da pe brazdă pe Julia Roberts.
Din clipa asta eşti patronul barului.
- Dar n-o să reuşesc. - Ba da. Haide.
Am vrea nota, te rog.
- Nu, e din partea casei. - Eşti foarte drăguţ.
- Mulţumesc mult. - N-aveţi pentru ce.
Nu mai beţi un păhărel cât termină ea de strâns?
Nu. Eu mă duc. Sunt foarte obosită.
Am telefonul tău. I-l dau lui Axelle să vii la o probă.
Cum aşa?
Diass o să lucreze pentru noi în weekend.
Da. Bine, super!
- Mulţumesc mult. - Cu plăcere.
Super!
Aşa...
- Tu rămâi? - Da, dar numai pentru un pahar.
Un păhărel. Te pup, draga mea.
Mulţumesc mult. A fost foarte bun.
Eşti amabilă.
Ia loc la bar, noi ne terminăm treaba.
Aşază-te şi tu.
- Sigur? - Da.
Bea şi tu un pahar cu noi, în mod excepţional.
Nu, patroane. Nu.
Niciodată în timpul serviciului.
- Înainte lucrai în domeniu? - Da.
Da... Da.
Nu e un pai. Nu face mişto de mine!
Îţi ziceam că am asistat când a născut cumnata mea
într-o piscină pentru naşteri. Nici nu ştiam că există.
Ce-mi place asta!
Îmi place mult!
Hai să dansăm.
Nu, eu mă uit la tine.
- Mişcă-te. Hai! - Mă uit la tine.
Vin după aceea.
E cumplit de dureros.
Groaznic de dureros. Cred că aproape am o fractură.
- E sfârşitul vieţii. Gata! - Am o hemoragie internă.
Nu înţeleg de ce te-ai luat de ditamai tipul.
Dar tu de ce te-ai apucat să dansezi cu unul care seamănă cu Sean Paul?
Termină.
- Au! - N-ai nimic. Uite. Nu e nimic.
Ba da. Mă doare rău.
Oraşul ăsta e absurd.
Am citit despre Paris înainte să vin aici. Visam să văd Turnul Eiffel
şi Sacré-Coeur. Dar locul meu preferat e ăsta.
Barbes Rochechouart.
Mi-a fost dor de tine.
Şi mie de tine.
De ce faci asta? Ce e?
Ce s-a întâmplat?
Şi tu mi-ai lipsit, dar sincer, aşa îmi vine
să te fac să suferi.
- Îmi pare rău. - Îţi pare rău.
La ce ajută? De ce suntem aici, César?
Cum adică?
De ce eşti aici? De ce...
De ce facem asta? De ce te-ai întors?
Fiindcă mi-e ciudă. De când am plecat.
Nu pot da timpul înapoi, s-a dus, dar...
acum m-am întors şi vreau să fiu cu tine mereu,
clipă de clipă.
Atunci mergem la tine să bem ceva şi-mi povesteşti
ce ai făcut în tot timpul ăsta.
Nu se poate.
Nu-mi spune că locuieşti cu cineva.
Nu sunt cu nimeni.
Dorm în locuinţa unui amic
pentru că am probleme.
N-ai zis că ai cumpărat un apartament?
Ba da, dar e în renovare, e ipsos peste tot...
E nasol. Uite un tip care...
Vino.
Hai, vino!
- Ţi-e frică de el? - Da, e o matahală.
E periculos.
- Lui îi e frică de mine. - Da, mi-e frică.
Incredibil. Ne-am întâlnit întâmplător
chiar în seara când şi-a pierdut cheile.
N-am fost niciodată apropiaţi ca veri.
Dar ne ajutăm în familie. E normal.
Bine, doamnă. Vă deranjează dacă plec?
Sunt cam obosită.
Scuză-mă. Du-te. Să ajungi cu bine.
Te sun mâine.
- În regulă. - Ai grijă.
- La revedere. - Pa.
M-o fi crezut?
Pantofii.
Cred că s-a putut pregăti de seară sau şi-a făcut siesta
în vreme ce-i explicai, atât de mult a durat.
"Incredibil. Se rătăcise în plină stradă..."
Termină.
"Nu ne mai văzuserăm de câţiva ani. Îşi pierduse cheile."
Încetează.
"E vărul meu. Incredibil..." Minţi atât de prost.
Nu suntem toţi atât de talentaţi ca tine.
Mamă?
- Loulou? - Doarme.
O, Doamne!
Bună ziua, scumpo. Ce faci?
- Ce faci, drăguţo? - Eşti bine?
Am întârziat! Fir-ar să fie, trebuie să mă îmbrac.
- Cobori tu cu ea? - Da.
Vrei să mănânci? Da...
E lapte în frigider, cacao.
- Al treilea sertar din stânga. - Bine.
- Ce vrei la micul dejun? - Pâine cu unt.
Pâine cu unt. Facem şi o ciocolată caldă?
Să tai pătrate mici, mari sau medii?
Triunghiuri mici.
Cu puţină dulceaţă?
Pateu de dulceaţă.
Pateu cu afine.
Nu cumva ai şi alţi copii? S-ar zice că ai făcut asta toată viaţa.
Ba da, am o grămadă. În Mexic, unul la Moscova,
la New York... Putem face o petrecere în familie, de Crăciun
cu toţi copiii mei.
Ce faci diseară? Eu n-am niciun program.
O iau pe ea şi venim la tine la apartament.
Ne prezinţi palatul. Nu?
- Super. - Pe la 18:30?
Trebuie să mă grăbesc. Am întârziat.
Grăbeşte-te. Altfel lumea va crede că SNCF-ul întârzie mereu.
Trebuie să se grăbească.
Îi zicem: "Grăbeşte-te"?
Ai mâncat, eşti curat. Ce să mai fac?
Gata, gata, pisoiaş.
Fir-ar să fie, e de la serviciu.
Nu răspunzi. E weekend şi eşti în concediu de paternitate.
Cu atât mai mult. E important.
Alo?
Nu se poate.
Nu, nu fac asta.
Nu-ţi dau cheile.
Nu vreau pantofii tăi. Nu mă interesează.
Faci mişto sau ce?
Scumpo, trebuie să mă duc până la birou.
Spune-le că e un abuz şi că nu te duci.
Au nevoie de mine. Nu reuşesc să deblocheze un computer.
Nu se poate să te streseze când eşti în concediu.
Au nevoie de mine. Nu se descurcă
şi o să pierdem un contract important. Mă duc.
Îmi ia jumătate de oră cu scuterul. Vin repede. Te pup.
E nasol.
Însă în ziua când va descoperi
că eşti om al străzii, te va lăsa.
Ba nu, totul merge bine,
o să găsesc o soluţie.
Poftim.
Să nu-i distrugi apartamentul lui Antoine. Costă o grămadă.
800.000 mansarda lui de rahat. Să nu strici nimic.
Nu, fac un tur cu Salomé şi cu fetiţa
şi-ţi dau cheile. Nu durează mult.
- Arăţi cam rău. Nu-ţi merge bine? - Nu.
Nu ştiu ce i-am făcut copilului, dar deja mă urăşte.
Citesc în privirea lui, nu aşteaptă
decât să crească şi să mă strângă de gât. E psihopat.
- Aiurea! - Ba da.
Văd că nu-s bun de nimic.
Nu are nevoie de mine. Mă simt complet inutil.
El e mereu cu ea, eu sunt singur ca un idiot.
E infernal.
Trebuie să mă duc. Camille a văzut deja că nu fac faţă,
dacă mai şi întârzii...
Pe partea dreaptă, Place des Abbesses şi un ilustru muzician din cartier.
Se pare că voi staţi mult mai bine.
Ce-ar fi să facem o masă în familie?
- Mi-ar face bine. - Cum adică?
Ne omorâm femeile, ascundem copiii undeva
şi dispărem amândoi?
Nu. Luăm masa împreună, cu familia. Am vorbit şi cu tata la telefon.
M-a sunat când cu naşterea. Mi-a făcut plăcere.
- Te-a sunat? Super. - Bine, am plecat.
- Discutăm. - Pa.
- Mulţumesc. - N-ai pentru ce.
Aici va fi biroul meu.
Un birou cu capul în stele,
cu luminator. O să arate bine.
Iar sus fac o bibliotecă mare.
O bibliotecă?
Îţi prezint camera mea. Iată.
- E grozavă. - O să arate bine.
O să ne fie bine aici mie şi lui Louise.
Şi tu unde o să stai?
Aici.
- Credeam că nu mai cânţi. - Nu mai cânt.
I-am adus-o fratelui meu. Vrea să se apuce de muzică.
Vrea să facă instrument cu coarde. E foarte greu.
Aşa că i-am spus: "Începe cu orga fiindcă..."
Notele sunt exacte. I-o dau pe a mea.
Mie nu-mi mai pasă. M-am lăsat.
- Minţi la fel de prost. - Nu mint.
- Nu minţi? - Nu.
Dar ştim bine că îmi ascunzi diverse chestii, nu?
Nu. Am făcut-o, dar acum nu-ţi ascund nimic.
- Spui adevărul şi numai adevărul? - Numai adevărul.
Da, sigur.
Eu cred că nu e bine să-ţi trădezi visurile.
Atâţia oameni îşi ratează viaţa. Ai dreptate.
Ne cânţi şi nouă ultimele cântece?
Nu am cântece noi din moment ce nu mai cânt.
Doar cântecele vechi.
Bine. Le ascultăm pe cele vechi?
Loulou nu le ştie. Sunt sigură că o să-i placă mult.
Hei, Lou... lou!
Apucături de criminal în serie!
Pune-l jos, e periculos.
Haide.
E periculos. Se pot întâmpla nenorociri.
Trebuie să vă las fiindcă un ajutor
şi-a dat demisia şi trebuie să-i ţin locul.
Şi ea e terminată.
- Ne vedem mai târziu? - Da.
Mergem şi noi.
Nu ştiu cum o să ies din situaţia asta tâmpită.
- E o porcărie. - Vezi tu. Mereu te descurci.
Mă descurc fiindcă îmi place să fug de situaţiile stresante.
Dar asta de acum îmi place. Mă simt bine cu ea,
cu fetiţa. Nu m-am simţit niciodată mai bine.
În orice familie auzi poveşti de genul:
"Tati a fost erou de război."
Dar e bine să mai spui şi adevărul.
Ba nu. Dacă-i spun adevărul, o pierd pentru totdeauna.
Nu te mai smiorcăi. Poftim.
Uite cheile, iei maşina şi o duci la Deauville.
Termină odată cu Deauville.
Ieşiţi şi voi din oraş, o să vă prindă bine.
Mersi, prietene.
Fir-ar să fie, nu mai pot. E infernal. Abia a adormit.
- Îţi dau o tărie? - Nu, nu.
În niciun caz nu trebuie să miros a alcool că mă ceartă.
Ştiu şi eu... Un ceai verde ai?
V-aţi schimbat, băieţi.
Îmi pare rău, vă las. E complicat. Transpiri prea tare.
- Pa, artistule. - Pa, César.
- Pantofii? - Nu.
- Mamă? - Da.
Pupici!
Vin.
Pupici, César!
Mergem la bonă.
- Ce tare! - Mergem la bonă.
- Stai puţin.
Aşa.
Mi-i pui mie?
- Nu, mie. - Sigur.
Întinde braţele. Roteşte-te.
Aşa.
Au!
Te doare genunchiul?
Mergem sau nu la culcare? Dormim?
Mergem la culcare?
Sus!
- Cât e ceasul? - 6:30.
Faci un bagaj pentru tine şi pentru Louisette
şi vă duc în vacanţă.
- Unde mergem? - Surpriză.
- Cât timp stăm? - Nu mult, o să vezi.
Mâine lucrez, nu pot să plec aşa.
Ba da, e o surpriză. Hopa sus!
Vrei un ceai înainte?
Da.
- Ai încredere în mine? - Nu.
Domnişoarele din spate sunt gata?
- A cui e maşina? - Am furat-o.
- Sigur. - Haideţi!
E a unui prieten. Haideţi, ne grăbim.
Şi tu eşti...
Mami e o prinţesă.
Şi el e rege.
Unde suntem.
FRANŢA ÎN MINIATURĂ
Voiai să faci o excursie prin Franţa, nu?
Sunt multe pietre.
După aceea facem un picnic la amfiteatrul de la Arles?
La amfiteatrul de la Arles? Dar e departe.
- Ba nu. E aici. - Nu, suntem foarte departe.
Dacă e, facem un popas la grotele de la Lascaux.
Alături e Chambord.
- Ce-i aici? - Chambord.
Pe bune, e mai bine.
- Alo? - Frate, e nasol rău.
Camille şi Sasha mă urăsc. Nici eu nu-i mai sufăr.
Trebuie să mai văd şi alţi oameni. Nu putem mânca împreună
duminică, de ziua ta, de pildă?
Nu, nu-mi plac mesele în familie.
De fiecare dată ai impresia că ne înţelegem bine,
doar că suntem beţi.
Haide! Mâncăm, bem îţi cântăm "la mulţi ani".
Toată lumea o să se simtă bine. Te rog.
O întreb pe Salomé, dar m-aş mira să vrea, sincer.
- O întreb şi te sun. - Îl invităm şi pe tata?
Aşa, dacă n-avem ce să ne spunem, ne povesteşte despre depresia lui
şi ne sinucidem împreună. E o idee bună.
- Pierre! - Fir-ar să fie, te las.
Mă cheamă Hitler.
Vin.
Era frate-meu. Mi-a propus
să mâncăm undeva împreună, de ziua mea.
Dar mai bine stăm noi trei. Îl refuz.
E o idee bună. Pregătim ceva acasă.
Hai să nu ne batem capul,
mergem să bem o cafea la ei după ce mâncăm.
Nu ne batem capul.
Gătim ceva simplu, un pui. Şi gata.
Bine.
Tu n-ai chef.
Mie nu prea îmi place să-mi serbez ziua, iar în familie...
- O să fie plăcut. - Da.
Dar ai grijă cu... Îi spunem la momentul potrivit.
Haide, Loulou.
Mergem.
Duminică suntem invitaţi la masă, la Salomé.
- Mergem? - Da, dacă vrei.
Bine.
E uriaş. Nu mi-aş fi închipuit.
Da. Se pare că în realitate e şi mai mare.
Eşti idiot!
Mai avem timp să mergem la Arles.
- La Arles? - Uite.
Arles...
Suntem aici.
Da. Mergem la Arles,
trecem prin Savoia, apoi ne întoarcem acasă.
Macul plânge.
Plânge? Pa, satule!
Mergem în galop?
S-o prindem pe mama.
Nu te-am întrebat, are cineva vreo restricţie alimentară?
- César? - Ce? Nu, nu.
- Eşti bine? - Da. De ce?
Nu ştiu, pari absent.
Sper doar să iasă bine.
Familia mea e cam ciudată.
Noi suntem familia ta. Ei sunt invitaţii noştri. Bine?
Hai.
- Strângem puţin aici. - Da. E cam vraişte.
Văd.
- Bună. - La mulţi ani!
Mulţumesc. Intraţi.
- Bună ziua. Camille. - Eu sunt Salomé.
- Încântată. - Salut!
- Îl mai ţii minte pe Pierre? - Da. Nu ne-am văzut de mult.
- E drăguţ la voi. - Mulţumesc.
Aoleu! Ce faci, tată? Nu te văzusem.
Erai aici? De ce te-ai ascuns?
Nu m-am ascuns. Ce vrei să spui?
- Ba da. Te-ai ascuns pe hol. - Ba nu. Abia am sosit.
- Ce faci? - Bine.
- Toată lumea e bine? - Super.
- Bună ziua. - Bună ziua.
- Încântată! Intraţi. - Da.
Doarme dimineaţa, iar noaptea nu?
Doarme cam tot timpul.
Cât a crescut Sasha!
Nu, ea e Louise. E fiica mea. Are trei ani.
Tată... Salomé.
Salomé, tata, Pascal. Şi Louise, fata lui Salomé.
Scuze. Cât e ceasul, vă rog?
E 13 fix. Vă iau haina?
Nu.
Îmi plac rodiile, dar sunt greu de curăţat.
A adormit buştean, n-a mâncat nimic.
O să se trezească la tort. O cunosc.
Nu mă pot opri.
- Eşti bine, tată? - Da.
- Ţi-e frig? Vrei o pătură? - Nu, mersi, e-n regulă.
Totul e bine?
Ia zi, César. Acum zâmbesc sau nu?
Nu, nu prea.
- Dar acum? - Acum da. Nu-i aşa?
- Şi aşa? - Nu e tocmai un surâs.
Vino încoace, la unchiul.
Hai la unchiul.
- Ia uite. - Nu e posibil!
Incredibil. Tipul e...
Ai lipici. Eşti vrăjitor.
Pierre, acum zâmbesc sau nu?
Nu.
- Din ambele părţi? - Din nicio parte.
- Te simţi bine? - Da.
- Dar ce ai? - Aşa e, Pascal, pari cam ciudat
de adineauri, de când ai venit.
În orice caz, mai ciudat decât de obicei.
- Da. - Ce s-a întâmplat?
Am avut o intervenţie... Mi-e teamă că n-a ieşit prea bine.
Cum adică? O operaţie?
Nu tocmai. O mică injecţie.
Voiam să încerc să-mi şterg puţin ridurile.
Poftim?
- Ţi-ai injectat botox? - Da...
- Acum? - Nu tocmai.
- Ba da. - Ba nu. E acid hialuronic.
E absolut natural.
Pe bune? De ce ai făcut asta?
De ce te supui la aşa ceva?
Alexandra m-a părăsit şi sufăr.
- Tată! - Pascal.
- De ce? Ce s-a întâmplat? - Nu ştiu de ce.
Mi-a zis că...
Mi-a zis că nu reuşeşte...
Că nu reuşeşte să-şi imagineze viitorul cu mine.
Nu înţeleg. De ce?
- Pentru că are 36 de ani, tată. - Serios?
Deci când o tipă are cu 30 de ani mai puţin decât tine, chiar şi mai mică,
îţi spune: "Nu mă văd împreună cu tine",
reacţia ta care e:
"Ia să-mi injectez nişte botox", ca o actriţă.
Sunteţi răi.
Îi trag una dacă continuă. Spune-i să înceteze.
Pierre, ajunge!
Terminaţi, băieţi. Sunteţi răi. Chiar sunteţi.
E oribil. E o despărţire.
Da, e groaznic.
- Bietul Pascal... - Sunt devastat.
- Da. - O să treacă.
Trece după 5-6 luni.
Se dezumflă şi gura în stil Nicole Kidman?
Termină. Eşti groaznic!
Trecem la alt subiect.
- Tata doarme. - Da.
Priveşte.
Mulţi ani trăiască
La mulţi ani, César
La mulţi ani!
Suflăm amândoi?
- Unu... - Doi...
Doi jumate...
Trei.
Unu, doi, trei.
Bravo!
Hai, aşază-te.
O să-mi deschid cadourile.
Ia uite.
- Cadoul de la fratele meu. - Mi-am dat silinţa.
Ce poate fi?
- Celebri. - Minunaţi!
Asta e din partea mea şi a lui Louise.
- Mulţumesc. E un cec? - Dacă vrei.
Aş vrea să vă mulţumesc, Pascal,
că l-aţi adus pe lume pe acest... idiot. N-am fost niciodată
mai fericită. Mulţumesc.
Cu plăcere.
Bun... Louise şi cu mine credem că nu trebuie să renunţi la muzică.
Am făcut copii după albumul tău
şi le-am trimis în câte locuri, Loulou?
18.
La 18 case de discuri. Două vor să te cunoască.
- Bravo. Ce tare! - Super.
Grozav. Deci... Da.
"Întâlnire la Asuna Music joi, la ora 14."
Îţi place?
Păi... Nu ştiu ce să spun.
Sunt foarte mişcat. Mulţumesc.
Deci cât a trecut?
De 15 ani îţi spunem să-ţi prezinţi cântecele.
Nu se poate spune că n-ai avut timp să te pregăteşti.
Hai să ciocnim. Mulţumesc, Loulou.
Bravo, pentru că tu ai făcut toate astea. Bravo!
Pentru Loulou!
A fost bine, nu? A ieşit cum trebuie.
Da, a fost super.
- Tu eşti bine? - Da.
S-ar zice că ai fumat ceva cu taică-tu.
Ba nu, n-am nimic.
Cred că sunt doar puţin obosit.
Am uitat ceva. Trebuie să-i las un rând de chei
lui Axelle, la bar. Am uitat.
Dar ea n-are cheile ei?
Aveam o dublură, dar am pierdut-o.
Vin repede. Mă duc şi mă întorc. Te pup.
César!
Da. Alo?
Da.
Bine.
Mulţumesc pentru tot. Da...
Françoise e mai bine? S-o îmbrăţişezi din partea mea.
O să trec, îţi promit. Promit.
Te pup. Pa.
Pa.
Ce idiot!
Scuze.
- Unde ai fost? - La bar.
Era multă lume. I-am ajutat şi după aceea...
am băut ceva.
Am sunat.
Ştiu, dar n-am vrut să te deranjez.
M-am gândit că dormi. N-am insistat.
- Mi-au furat mobilul... - Am sunat la bar. Nu erai acolo.
- De ce ai sunat la bar? - Nu răspunzi.
Cu cine ai vorbit?
Cu o chelneriţă care mi-a zis că nu eşti acolo.
Şi ce ai făcut? Ai sunat la poliţie?
- Ce amuzant! Ce ai? - Nimic.
N-am nimic, am venit. Tu nu ştiu ce...
Nu înţeleg nimic.
Nici eu nu înţeleg nimic. N-am chef de...
În niciun caz nu am... Pe bune, Salomé...
Nu am deloc chef acum
de discuţia asta. Chiar facm jocul ăsta?
Ne purtăm ca un cuplu normal de idioţi?
- Cuplu normal? - Tu ai ceva.
Eu... Tu eşti normal.
Tu eşti normal în casa asta?
Tu faci pe normala, suni: "Mi-am făcut griji,
am vorbit cu chelneriţa..."
E din cauza chestiei cu casa de discuri, nu?
Nu te duce, nu-i nimic.
Nu-mi spune ce să fac şi ce nu.
- Ţi-e frică, aşa-i? - Nu mi-e frică.
Ba da. Ţi-e frică să nu dai greş. Ţi-e frică să acţionezi.
- Ţi-e frică să nu ratezi... - Ţie ţi-e frică!
- Mie? De ce mi-e frică? - De propriul tău cadou.
Nu e un cadou, e o aşteptare.
- O aşteptare? - Bineînţeles.
Ce pot să aştept de la tine?
Să fiu la înălţime, ca toată lumea.
"La înălţime"? Mersi mult!
Nu te mişti, dormi aici în seara asta. Miroşi a băutură!
Istoria se repetă. Încă o dată, tăcere
şi nedumerire din partea ta şi aceleaşi false promisiuni
şi laşitate din partea mea.
Fir-ar să fie...
Îmi vine să plâng când îmi închipui cum îţi asculţi părul albind,
citind aceste cuvinte care îţi vor întuneca ochii frumoşi.
Îmi vine să plâng recitind scrisoarea,
întrebându-mă cum am putut scrie ceva atât de siropos.
Îmi pare foarte rău, Salomé.
Nu merit iubirea pe care mi-o oferiţi tu şi Louise
fiindcă sunt un mincinos.
Nu am apartament, n-am bani nu am de lucru,
nu am bar. N-am nimic al meu, dar ştii asta deja.
Timp de trei ani am servit mojito pe Costa Brava,
am curăţat WC-uri în campinguri din Portugalia,
şi alte multe lucruri lipsite de glorie, convingându-mă
că sunt liber şi că asta era cel mai important.
Mai important decât să trăiesc o poveste magică
cu femeia vieţii mele.
Când m-am întors, nu m-am aşteptat să găsesc o mică Loulou
lângă tine. Şi, în continuare, nu aveam nimic bun să-ţi propun
aşa că v-am mai minţit o dată. Pentru că îmi era frică
să nu fiu de ajuns. Mereu mi-a fost frică să nu fiu de ajuns.
Chiar dacă sentimentele, zâmbetele, toate izbucnirile de fericire
au fost foarte sincere.
Aşa că plec. Iar.
Poate că ăsta e drumul meu.
Spune-i ce vrei lui Louise.
Că sunt la închisoare pentru că am furat bomboane.
Că am dat foc pădurii amazoniene.
Sau că am avut un accident cu trotineta electrică.
Ceva ridicol în orice caz.
Nimic glorios. Vrem adesea să-i transformăm
în eroi pe cei care dispar. Sunt orice numai asta nu.
Sau spune-i adevărul. Se pare că, uneori, face bine.
Vă iubesc. Scarifon.
Mama mă-sii...
Ce e?
Salomé...
Se pare că César a dispărut iar.
Mă duc să văd dacă nu e la Ammad sau dacă nu e mort într-un şanţ.
- Nu, Pierre. - Durează 10 minute.
Nu-mi pasă. Şi o secundă e prea mult.
O să încetezi să te mai ocupi de frate-tu
şi o să te ocupi de fiul tău.
Mă ocup de el.
Iubire?
- Nu e un reproş. - Ba da.
Ba nu, ştiu că te străduieşti
şi că nu e simplu să fie cineva în locul tău.
Dar problema e că ai o chestie în plus pe cap.
César e în stare să se hrănească şi să se spele. Sasha, nu.
- Lasă-l să se descurce. Bine? - Da.
Şi noi stăm toţi trei.
Oricum, cum vrei să-l ajuţi?
N-o să-i preiei tu responsabilităţile.
Scuză-mă.
De ce ai chef astă-seară, de burgeri şi de "Vizitatorii"? Da?
Ce face pisoiaşul?
Ce faci, scumpule?
Vino încoace, micuţule.
Da, viaţa nu e uşoară. E o mare bătaie de cap.
Aşa, iubire mică...
Ai mâncat bine?
Scuzaţi-mă. Îmi vând telefonul.
Vă rog, îmi vând mobilul!
- Îmi vând mobilul, 50 de euro. - Nu, mulţumesc.
Nu-l vreţi? Scuze.
Îmi vând telefonul.
- Ai dat de greu? - Da, altfel nu...
Am nevoie de un bilet de tren.
- Ce faci cu banii? - Îmi iau un bilet de tren.
- Tocmai ţi-am zis. - Am înţeles.
Nu prea mă interesează, dar îmi plac ochelarii tăi.
Ochelarii abia i-am cumpărat.
- Hai, omule. - Nu, ţi-am zis.
- Îţi iei bilet. - Lasă.
- Cât vrei? Zi-mi. - Nu.
- Serios. - E-n regulă.
Paradisio...
Bună ziua, dle. Vă rog să opriţi muzica.
Prezentaţi-ne autorizaţia.
Nu am autorizaţie. Ce autorizaţie?
Vă trebuie autorizaţie ca să cântaţi pe stradă, dle.
N-am ştiut, îmi pare rău.
Fiindcă mi-au furat portofelul la terasa de vizavi.
L-am pus pe masă, am căutat ceva în rucsac,
iar în clipa aia un tip a plecat cu portofelul meu.
Trebuia să iau trenul spre Brest peste 25 de minute,
iar biletul meu era înăuntru, aşa că îmi pare rău...
Ştii ceva? De fapt, n-am chef.
Lăsaţi-mă în pace.
- Poftim? - Lăsaţi-mă în pace. E clar, nu?
Lăsaţi-mă în pace.
Am nevoie de 20 de euro ca să-mi cumpăr un bilet de tren,
deci nu mă scoate din pepeni.
Schimbaţi imediat tonul. Şi un act de identitate, vă rog.
Daţi-mi o amendă. E simplu.
Ştiţi cum se face.
Scrieţi "Pauline Carton, strada Lemoine"
şi-mi daţi pace. Nu mă mai sâcâi, gata!
Bine. Ori vă strângeţi lucrurile, ori mergeţi la secţie.
Nu trebuie să umbli după traficanţi? Nu alergi destul de repede?
Ce e? Ajunge.
Dă-mi drumul, idiotul naibii!
- Haide! - Fir-ar să fie!
Calmaţi-vă. Nervii n-ajută la nimic.
Ba bineînţeles că ajută.
- Liniştiţi-vă. - Luaţi orga de acolo.
- Atenţie la cap. - E tot ce mi-a mai rămas.
Dobitocul ăla mi-a rupt braţul. Urcă-te în maşina ta.
Nu l-ai prins pe Mesrine, n-o să evadez!
Bun. O semnătură jos, vă rog.
Când v-am găsit telefonul mobil,
am văzut că erau 15 apeluri nepreluate de la soţia dv.
Am sunat-o s-o anunţăm. Nu suntem monştri. Haideţi!
Mulţumesc.
Lucrurile dv.
Aşa.
- Super. Mergeţi. - Mulţumesc.
- O zi bună, dle. - La revedere.
Uite cine vine.
- Îmi pare rău. - Taci.
Vorbim după aceea.
- Urcă cu ea în spate. - În spate?
- Da. - Acolo, în spate.
Super.
Uite!
Îmi pierd puţin echilibrul.
Pe astea trei nu le aveai acum două zile.
S-au albit când am minţit cu cheile.
Iar astea sunt de când am rupt-o la fugă. Şi ăsta lung
e de când m-au luat la secţie. Ţi-ai făcut multe griji.
Iar astea...
- Mai ţii minte? - Da.
Ascultă-mă bine, nenorocitul dracului!
Îmi laşi lucrurile în faţa uşii
altfel vin şi-ti sparg mecla! Da?
Nu vreau să-ţi mai văd mutra, clar?
- Scuzaţi-mă. - Stai. Da?
N-am văzut ceva mai frumos decât dv. în viaţa mea.
Mă rog, de la naşterea unui viţel la expoziţia agricolă.
A fost tare emoţionant. Era mare...
- Cum vă cheamă? - Salomé. Şi pe dv.?
César.
- Te uitai la mine... - Cu ochi de îndrăgostit.
- Îmi pare foarte rău. - Termină sau îţi sparg faţa.
Eu vorbesc acum.
Trebuie să-ţi spun şi eu ceva.
În ziua aia, pe bancă, am ştiut că se întâmplă ceva.
Pentru prima dată am avut impresia că intru în viaţa mea.
Când ai dispărut, am crezut
că n-o să se mai întâmple niciodată nimic.
Când te-ai întors, mi-am zis că trebuie neapărat
să fac în aşa fel încât să rămâi.
Îmi pare rău, César.
Şi eu te-am minţit.
Nu e fata ta.
Dar...
Eu o iubesc oricum.
Şi ea te iubeşte.
Şi ce facem?
Mâncăm o îngheţată pentru început?
Da.
Loulou, mergem? Hai să luăm îngheţată.
- Vrei o îngheţată? - Da.
Crezi că părem mai ciudaţi decât ceilalţi?
Decât ceilalţi parizieni? Nu.
Să creşti copii printre porumbei şi şobolani
e ciudat oricum.
- Crezi că o să fie complicat? - Fără îndoială.
În acelaşi timp, nu neapărat.
Nu, ne putem descurca.
Vrei să-i dai bani?
Hai, du-te.
Bravo!
- Putem merge în vacanţă la Arles? - Ce tot ai cu Arles?
- Îmi place Arles. - "Îmi place Arles"?
Îmi place arlechinul!
Putem mânca pui cu ai tăi în fiecare duminică.
În niciun caz.
- Hai. - Dă-mi mâna.
Dă-mi mâna.
Nu, ţine-mă de mână. Louise!
Louise.
Las-o, nu-s maşini, e stradă pietonală.
Stai pe partea cu soarele.
Te duce César pe umeri. E mai uşor.
- Pe umeri? - Da.
- Ne mutăm? - Nu. Nu-mi place să împachetez.
Atunci ne-am putea preface că ne mutăm?
Îmi place. Am putea vizita apartamente, ca şi cum ne-am muta.
- Care nu ne plac. - Da.
- Pe care să le criticăm. - Că nu-s ce trebuie.
Nu. Iar eu mă programez la un bancher,
prefăcându-mă că sunt foarte bogat.
Îi spun că vreau un apartament foarte mare.
Cred că n-ai bani nici de îngheţată.
Păcat. Aveam în cap un proiect important.
Voiam să deschid o firmă care să livreze fructe de mare la domiciliu.
Ar fi mers foarte bine.
- Eşti tembel! - V-aş fi putut oferi o viaţă de vis.
Crezi că reuşesc să termine genericul
înainte să dăm colţul?
Nu ştiu. Ţine cam mult.
Iar oamenii vor pleca.
Hai să mergem mai repede. Trebuie să ne grăbim.
Altfel, oamenii pleacă acasă.
- Şi noi unde mergem? - La noi acasă.
- Da. - Loulou, mergem acasă?