Ne!
Pro syna si přijď.
Ty mi ale žádné dítě vrátit nemůžeš.
Já žádné nemám.
- Co jsi s ní vyváděl? - Je to moje sestra.
Jednal jsi za mými zády.
Jsi ostuda pro celý rod Borkovců.
Co mám udělat?
Je mi jedno, co uděláš. Moje dítě nejsi.
Mattisi!
Já se stěhuju do lesa. V Borkově pevnosti už bydlet nemůžu.
- Kam chceš jít? - Do Borkovy jeskyně.
Do té jeskyně přijdu.
Mattisovo mlčení je horší než všechen křik a nadávání světa.
- Vítám tě. - Díky.
Víme, kde jsou lidská mláďata.
Malincí človíčci...
Větrnice!
Budeme trhat!
Pojď!
Sápat, trhat, škubat!
Trhat, škubat.
Tady.
Rychle!
Ne!
Moc daleko jsme se nedostali. Tady zůstat nemůžeme.
Já se do Mattisova hradu nevrátím, to je jistá věc.
Kam ale půjdeme?
Můžeme bydlet v Medvědí jeskyni.
- Co je to? - Velká jeskyně.
Ne tak velká jako tahle, ale dá se tam bydlet.
Je daleko?
Celkem jo.
Je na kopci nad řekou, u Hltapádu.
Máš tam celý svět jako na dlani.
Tak jdeme tam.
PODLE KNIHY ASTRID LINDGRENOVÉ
RONJA, DCERA LOUPEŽNÍKA
Medvědí jeskyně. Jmenuje se tak, protože tam jsou medvědi?
Jenom v zimě. Zimujou tam.
Takže teď tam nejsou?
Neměli by.
Teda jestli žádný z nich nezaspal.
Jak to, že to tam znáš?
Mattis tam někdy v létě bydlel.
Když byl kluk.
Nepřijde tě tam ale hledat?
Ne.
Ani tam, ani nikam jinam.
Prč, prč...
Prč?
Copak je to tady?
Prčpak to dělají?
Co vlastně jedí?
Staré lidi.
Cože?
Dřív se staří lidé nechávali na kamenech v lese.
A potom je čumbrci snědli.
Děláš si legraci?
Jo, jasně.
Ve skutečnosti nevím, co jedí.
Nikdy jsem je jíst neviděla.
Vymyslíme nějakou bžundu?
Jo.
Tak házej.
Tak do toho. A už hází.
Pročpak to dělají?
Netrefí. Netrefí nás.
Ještě jednou!
Tak teda znova.
Zamiř.
Poletí další.
A pošli ho.
Už se valí.
Nazdar.
Nazdárek.
- Kdy tam budeme? - Už brzo.
- Je to stejný, jako když řekneš „celkem“? - Co?
Říkalas, že Medvědí jeskyně je celkem daleko.
Celý den chůze není „celkem“ daleko.
To je „pěkně“ daleko.
Tak co znamená „brzo“?
Brzo je brzo.
Dojdeme tam dneska?
Možná ne.
Když tady budeš fňukat.
Takže jdeme.
A jsme tady. Teď už tam jenom vylézt.
Tady opatrně.
Kotrmelce tu zrovna dělat nechci.
To ne, ale stejně.
A jsme tu.
Je to tu hezčí, než jsem si myslel.
To věřím.
A všechno je to naše.
Je to naše, dokud se nevrátí medvědi.
Zacpi si uši, Birku.
Přichází můj jarní pokřik.
- Chceš maso? - Jasně.
Dík.
Budeme muset pít vodu z pramene. A nic jiného.
Z té neztloustneme.
Ale ani neumřeme.
Dneska budu spát jak nemluvně.
Protože to byl „celkem“ dlouhý den.
To jo.
Nechceš zpívat?
Chceš, abych zpívala?
Jo.
Vyje vlček na temný les,
zas vyje hladem a strázní.
Však já mu dám chvost prasečí
a vlček se štěstím zblázní.
Ať k nám, ať k nám vlk nechodí.
Děťátko své mu nedám.
Mattisi.
Mattisi, jsem tady!
Mattisi!
- Dobré jitro. - Dobré jitro.
Rybářská síť, brus...
- Víš, co tu budeme potřebovat. - Potřebujeme jídlo.
A mít čím se bránit.
Můžeme si vyrobit i luky.
Když mi půjčíš nůž.
- Jen jestli na něj budeš opatrná. - Jasně že jo.
Nůž je to nejdůležitější, co máme. Bez něj člověk v lese nepřežije.
- Víš, bez čeho ještě nepřežijeme? - Jo. Jeden bez druhého.
To taky.
Já ale myslela něco na nošení čerstvé vody.
Máš přece tu láhev.
Ta je mrňavá.
Ale máš štěstí, Birku, synu Borkův, protože vím, kde najdeme vědro.
- Lovisa tomu říká Léčivý pramen. - Jak to?
Nevím.
Plešek prý tu vodu potřebuje na žaludek.
Ale podle mě je pro něj náramná legrace,
když mu někdo jde přes půl lesa pro trošku vody.
Tady to je.
Počkej, Birku.
Je to magický místo.
Nemůžeš k tomu prameni přijít jen tak.
A jak k němu mám přijít?
Je takový prastarý obřad, co se musí provést.
Naučím tě ho, kdybys sem někdy musel sám.
Nejdřív si klekneš na všechny čtyři a jdeš k prameni.
Potom třikrát řekneš pozpátku svoje jméno.
Birk...
K... Kr... B...
Krib, Krib, Krib.
A potom po každém „Krib“ hlasitě zachrochtáš jako prase.
Krib...
A potom zvedneš jednu nohu, jako když čůrá pes.
- Víš to jistě? - Naprosto.
Je to strašně starý obřad.
Krib...
- Teda... Ty... - Ne!
Ne, chrochtale Kribe. Přestaň!
Jen počkej.
Jasně že počkám.
Jinak mě nikdy nedohoníš, jsi hrozně pomalej.
- Však já tě jednou napálím. - Můžeš to zkusit.
- A víš, co ještě udělám? - Copak?
Nechám tě to jméno říct ještě jednou. Ale jenom jednou.
Myslíš chrochtala Kriba?
Přesně toho.
Teď jsi to řekla.
To se ještě uvidí.
Chrochtal Krib.
Já ti dám!
Jen počkej.
Až sem Lovisa někoho pošle, žádné vědro nenajde.
Tak půjdou pro jiné.
Stejně ho uloupili.
My ale neloupíme a nikdy loupit nebudeme.
Tak si ho půjčíme. Dokud ho budeme potřebovat.
Půjčit si ho můžeme.
Nechceš ho naplnit?
To můžeme potom v potoce.
Z toho bude bezva luk.
Musíme vyrobit i misky.
Pět misek.
Dík.
Nech toho s tím nožem a pojď jíst.
Stejně to musí pár dní schnout.
Potom vyrobím tětivy a pár šípů.
A dávej na nůž pozor.
To víš, že budu.
Já ti pak pomůžu.
Vyje vlček na temný les,
on spal by, nemá však jídla.
Břicho kručí, jó hlad je pes.
V doupěti chlad a bída.
Ať k nám, ať k nám vlk nechodí.
Děťátko své mu nedám.
Tahle vypadá dobře.
Jo, tu bereme.
A tyhle možná budou dobré na šípy.
Co je?
Co se stalo? Není ti nic?
Sekl jsem se.
Teče ti krev.
- Prostě poteče, dokud nepřestane. - Ne, tohle ne.
Au.
Počkej tady.
Co je to?
Jitrocel.
Hojí rány a zastavuje krvácení.
Teď ho přiložím.
Tak.
Trošku to přitlačím.
Tak.
- Dobrý? - Jo.
Lovisa dává na rány rašeliník.
Nasbírám ho do zásoby.
Raz, dva...
Jo.
A... teď.
Drž, drž to.
Raz, dva, tři.
Teď.
Jo!
Pojď!
- Jasně, už jdu. - Jo, pojď.
Zas tak studená není.
Ne!
Víš, co si myslím?
Ne. Co?
Že tohle léto...
si budu pamatovat do konce života.
Já taky.
Klidně můžeme pokračovat.
Když jsme řekli, že chceme pět misek, tak bude pět misek.
Tady.
- Máš nůž? - Ne.
- Kde ale je? - To já nevím.
- Naposled jsi ho měla ty. - Ne.
Ale jo. Dej mi ho.
Já žádný nůž nemám. Slyšels, co jsem říkala?
- Co jsi s ním provedla? - Naposled jsi ho měl ty!
Tady nikde není.
Můžeš něco udělat pořádně?
Vždyť ho hledám.
Bez nože člověk v lese nepřežije.
Měls na něj dávat lepší pozor.
Vůbec jsem ti ho neměl dávat. Tak je to.
Jsi všivák, co všechno svádí na druhý.
To jsi celá ty.
Myslíš si, že jsi lepší než druzí. Bez chyb.
A já mám s tebou žít!
Vždyť nemusíš.
Všiváku pitomá.
Žij si se svým milovaným nožem, jestli ho najdeš.
Ať si tě vezmou větrnice!
Ronjo!
Pitomče!
Ronjo!
Ronjo?
Klid.
Co se ti stalo?
Birku!
Viděls toho medvěda?
Zahnala jsem ho, ale zabil hříbě.
Ahoj.
Pomůžeme ti.
Podej mi rašeliník.
Ahoj.
Neboj se.
Neboj se, my se o tebe postaráme.
My se o tebe postaráme.
Tady.
Děkuju.
Podrž mi ho.
Co uděláme teď?
Nemůžeme ji tu jen tak nechat.
Tak co uděláme?
Do jeskyně ji nedostaneme.
Tak kam ji dáme?
Můžeme ji mít tady, dokud se rána nezahojí.
Tak jo.
Ahoj.
Tady máš jídlo. No jo.
Jo.
Jo, bezva.
- Birku. - No?
Přines misku a provaz.
Dobře. Vem si to.
Máme teď domácí zvíře.
Jak se bude jmenovat?
Lia.
Lia?
Jo, tak se bude jmenovat.
Proč Lia?
Je to hezké jméno.
A chci to tak.
Souvisí to nějak s Mattisem?
Jmenoval se tak jeho první kůň.
Je to dobrý jméno.
Lia.
Kobyla, která neměla umřít.
- A zase máme mléko. - Jo.
Díky, Lio.
Měj se.
Mrzí mě ale, že zmizel ten nůž.
Je dobře, že se zas našel.
- Tys ho našel? - Jo, byl pod dřívím.
- Víš, co si říkám? - Ne.
Jak snadno se všechno dá pokazit, pro hloupost.
Tak si na ty hlouposti budeme dávat pozor.
To myslím zvládneme.
Dávat na něco pozor, to mi vždycky šlo.
Překlad titulků: Miroslav Pošta