Ne!
Dođi si po sina.
Ali ti meni ne možeš vratiti dijete.
Jer ga ja nemam.
- Što radiš s njom? - Ona je moja sestra.
Radio si mi iza leđa.
Sramota si za čitavu Borkinu lozu.
Što želiš da učinim?
Nije me briga što radiš. Nisi moje dijete.
Mattise!
Selim se u šumu. Ne mogu više živjeti u Borkinoj utvrdi.
- Kamo ćeš? - U Borkinu špilju.
Doći ću u špilju.
Mattisova šutnja gora je nego sva vika i galama na svijetu.
- Dobro došla. - Hvala.
Znamo gdje su ljudska djeca.
Mali ljudi...
Harpije!
Grebat ćemo!
Dođi!
Kandžom grebi, trgaj!
Ovamo.
Brže!
Ne!
Umakli smo im, ali ne zadugo. Ne možemo ostati ovdje.
Ne vraćam se u Mattisovu tvrđavu, to je sigurno.
Pa kamo ćemo onda?
U Medvjeđu špilju.
- Što je to? - Velika špilja.
Nije kao ova, može se u njoj živjeti.
Je li daleko?
Prilično.
Nalazi se pored rijeke na planini, blizu Brborećih slapova.
Odande kao da ti je cijeli svijet na dlanu.
Onda idemo onamo.
PREMA KNJIZI ASTRID LINDGREN
RONJA, RAZBOJNIČKA KĆI
Medvjeđa špilja... Zove li se tako jer ondje ima medvjeda?
Samo zimi. Ondje hiberniraju.
Dakle, sad ih nema?
Ne bi ih trebalo biti.
Osim ako neki od njih zbilja predugo spava.
Kako znaš za to mjesto?
Mattis bi katkad boravio ondje ljeti.
Dok je bio dijete.
Neće te onda doći tražiti ondje?
Neće.
Ni ondje, ni bilo gdje drugdje.
Zašto...
Što je ovo tu?
Zašto ovo rade?
Što oni ustvari jedu?
Starce.
Molim?
U stara vremena, stare ljude bi ostavili na kamenju u šumi.
A onda bi ih guzičavi patuljci pojeli.
Šališ se.
Da, šalim.
Zapravo ne znam što jedu.
Nikad ih nisam vidjela da jedu.
Želiš li se zabaviti?
Da.
Baci!
- Stiže! - Baci to!
Zašto ovo rade?
Gospođice! Promašili su nas!
Gospođice! Promašili su nas.
Još jednom!
Idemo ponovno.
Ciljaj...
Ide!
I kotrljaj!
Evo, ide!
Zdravo...
Zdravo!
- Kad stižemo onamo? - Uskoro.
Tvoje „uskoro” je isto kao „prilično”?
Što?
Rekla si da je Medvjeđa špilja „prilično daleko”.
Cijeli dan hoda nije prilično daleko.
To je jako daleko.
- Kad je onda „uskoro”? - Uskoro je uskoro.
Hoćemo li stići danas?
Možda i ne, budeš li tu stajao i kukao.
Stoga, hajdemo.
Još malo i stigli smo, no zadnja dionica je uspon.
Budi oprezan.
Ionako neću tu izvoditi salto.
Nećeš. No svejedno.
Evo je.
- Ljepše je nego što sam očekivao. - Znam.
I sve je ovo samo naše.
Naše je dok se medvjedi ne vrate.
Pokrij uši, Birk.
Slijedi moj proljetni krik.
- Želiš li malo mesa? - Naravno.
Hvala.
Odsad ćemo morati piti izvorsku vodu. I ništa drugo.
Nećemo se udebljati.
Ali nas neće ni ubiti.
Noćas ću spavati kao mrtvac.
Jer dan je bio „prilično” dug.
Da.
Hoćeš li pjevati?
Želiš da pjevam?
Da.
Vuk noću u šumi zavija
Od gladi cvili i plače
Ali dat ću mu svinjski rep
Zalogaj skrojen za njegovu vrstu
O, vuče, vuče, drži se dalje odavde
Nikad mi dijete uzeti nećeš
Mattise!
Mattise, ovdje sam!
Mattise!
- Dobro jutro. - Dobro jutro.
Ribarska mreža, brusni kamen...
- Vidim da znaš što ovdje trebamo. - Trebamo hranu.
I moramo se moći braniti.
Možemo si napraviti i lukove i strijele. Ako mi daš nož.
- Samo ako budeš oprezna. - Naravno da sam oprezna.
Nož je najvažnije što imamo.
Bez noža ne možemo preživjeti u šumi.
- I znaš bez čega još? - Da. Jedno bez drugoga.
I to isto.
Razmišljala sam čime ćemo skupljati vodu.
Imaš čuturicu.
Premalena je.
Ali imaš sreće, Birku Borkasone, jer znam gdje mogu nabaviti kabao.
- Lovis ovo zove izvorom zdravlja. - Zašto?
Ne znam.
Lubanja Per kaže da mu pomaže za želudac,
ali slutim da mu je samo zabavno slati nekoga na drugi kraj šume po vodu.
Evo ga!
Čekaj, Birk.
Ovo je čarobno mjesto.
Ne možeš tek tako pristupiti izvoru.
Kako da mu onda pristupim?
Postoje drevni rituali koje valja slijediti.
Mogu te naučiti, za slučaj da dođeš ovamo sam.
Prvo se spusti na sve četiri i puzi prema izvoru.
Zatim triput izgovori svoje ime unatrag.
Birk...
K... Krib...
Krib, Krib, Krib.
A onda, između svakog „Krib“, moraš glasno roktati kao svinja.
Krib... Krib... Krib...
I onda podigneš jednu nogu, kao pas koji piški.
- Sigurna si? - Vrlo sigurna.
To su vrlo stari rituali.
Krib...
- Ti... - Ne!
Ne, Krib Prašče-roktavče! Stani!
Samo čekaj.
Morat ću čekati.
Inače, spor kakav jesi, nikad me nećeš sustići.
- Jednog dana ja ću tebe nasanjkati. - Možeš pokušati.
- Znaš li što ću još učiniti? - Što?
Dozvolit ću ti da još jedanput izgovoriš to ime, ali samo jedanput.
Misliš Krib Prasac-roktavac?
Tako je.
Sad si ga izgovorila.
Vidjet ćemo.
Krib Prasac-roktavac.
E, sad je dosta!
Samo čekaj.
Kad Lovis pošalje nekoga ovamo, neće naći kabao.
Mogu donijeti drugi.
Ionako su ga ukrali.
No mi nismo razbojnici i nikada to nećemo biti.
Onda ga posudimo na koliko god nam treba.
Možemo biti posuđivači.
- Nećeš ga napuniti? - Možemo ga napuniti poslije u rijeci.
Ovo će biti dobar luk.
Moramo napraviti i zdjele.
Pet komada.
Hvala.
Prestani rezuckati i dođi jesti.
Ionako se mora sušiti nekoliko dana.
Onda ću napraviti tetive za luk i nekoliko strijela.
Pazi s nožem.
Naravno da pazim.
Mogu ti pomoći poslije.
Vuk noću u šumi zavija
Za snom čezne, no san ne dolazi
Vučji mu trbuh žudi za malo hrane
A u brlogu je njegovu hladno
O, vuče, vuče, drži se dalje odavde
Nikad mi dijete uzeti nećeš
Što kažeš na onu?
Da. Upotrijebimo je.
Od ovoga bi mogle biti dobre strijele.
Ah!
Što je bilo?
Što se dogodilo? Jesi li dobro?
Porezao sam se.
Krvari.
- Krvarit će dok ne prestane. - Ne, ne s tim.
Jao.
Čekaj ovdje.
Što je to?
Trputac. Pomoći će zacijeliti ranu i zaustaviti krvarenje.
Sad ću ga staviti.
Tako.
Malo ću pritisnuti.
Evo.
- Jesi li dobro? - Da.
Lovis na rane stavlja cretnu mahovinu.
Nabrat ću i nama zalihu.
Jedan... Dva...
Vu-ci!
I... sad!
Čekaj malo.
Jedan, dva, tri...
Sad.
To!
Dođi!
- Dobro, dolazim. - Da, dođi.
Nije tako hladno, zar ne?
Ne!
Znaš li što ja mislim?
Ne, što?
Da ću pamtiti ovo ljeto...
do kraja života.
I ja također.
Možemo i nastaviti.
Ako smo rekli da ćemo imati pet zdjela, imat ćemo pet zdjela.
Evo.
- Nož je kod tebe? - Ne.
- Gdje je? - Ne znam.
- Ti si ga posljednja imala. - Nisam.
Da, jesi. Daj mi ga.
Nemam ga. Zar ne čuješ što govorim?
- Gdje si ga stavila? - Gdje si ga ti stavio? Kod tebe je bio.
Ovdje vani nije.
- Ništa ne možeš napraviti kako treba? - Tražila sam ga.
- U šumi ne možemo preživjeti bez noža. - Onda si trebao bolje paziti.
Nisam ti ga trebao dati.
Baš si gad što okrivljavaš druge, znaš?
Ovo je upravo tebi slično. Misliš da si bolja od svih.
A ja moram živjeti s tobom!
Nećeš morati!
Gade prokleti.
Idi pa živi sa svojim voljenim nožem ako ga nađeš.
Da te barem harpije ulove!
Ronja!
Kakva sam ja budala.
Ronja!
Ronja?
Polako.
Mir...
Što ti se dogodilo?
Birk!
Vidio si medvjeda?
Otjerala sam ga, ali ubio je ždrijebe.
Zdravo. Zdravo...
Pomoći ćemo ti.
Uzmi mahovinu.
Bok...
Dobro je.
U redu je, pobrinut ćemo se za tebe. Pobrinut ćemo se za tebe.
- Pobrinut ćemo se za tebe. - Evo.
Hvala.
Pridrži ovo.
Što ćemo sad?
Ne možemo je ostaviti ovdje.
A što ćemo onda?
Ne možemo je dovesti do špilje.
Gdje da je držimo?
Možemo je držati ovdje dok rana ne zacijeli.
Da.
Hej.
Ovo je za tebe, da jedeš. Da.
Da.
Dobro.
- Birk... - Da.
Uzmi zdjelu i uže.
U redu. Drži ovo.
- Sad imamo ljubimicu. - Da.
Kako ćemo je zvati?
Lia.
Lia?
Da, tako ćemo je zvati.
Zašto?
Jer je lijepo.
A i jer ja tako želim.
Ima li to neke veze s Mattisom?
Njegov prvi konj se tako zvao.
Dobro ime.
Lia.
Kobila koja nije trebala umrijeti.
- I opet imamo mlijeka. - Da.
Hvala ti, Lia.
Do viđenja.
Šteta što se nož zagubio.
Dobro je što se opet pojavio.
- Našao si ga? - Da. Bio je ispod drva za ogrjev.
- Znaš što ja mislim? - Ne.
Kako je lako sve uništiti, a bez razloga.
Onda moramo paziti na to „bez razloga”.
Mislim da mi to možemo.
Uvijek mi je dobro išlo paziti na štošta.
Prijevod titlova: Katarina Šturik