Nu!
Vino și ia-ți băiatul! Dar mie n-ai ce copil să-mi înapoiezi.
Fiindcă eu n-am copii.
- Ce treabă ai cu fata aia? - E sora mea.
Tu ai acționat pe la spatele meu. Ești o rușine pentru seminția lui Borka.
Ce vrei să fac?
Nu-mi pasă ce faci. Nu ești copilul meu.
Mattis!
Mă mut în pădure. Nu mai suport în Fortăreața lui Borka.
- Unde te duci? - În Grota lui Borka.
Vreau să vin și eu acolo.
Tăcerea lui Mattis e mai cumplită decât toate urletele din lume.
- Bun-venit! - Mulțumesc.
Știm unde sunt puii de om.
Pui de om...
Harpii!
Vom zgâria!
Vino!
Apucăm, zgâriem, spintecăm!
Aici.
Repede!
Nu!
Nu ne-am îndepărtat destul. Nu putem rămâne aici.
Eu în Cetatea lui Mattis nu mă întorc, asta e sigur.
Atunci, unde ne ducem?
Am putea sta în Grota Urșilor.
- Ce-i aia? - O grotă mare.
Nu ca asta, dar putem sta acolo.
E departe?
Destul de departe.
E sus pe munte, lângă pârâu. Aproape de Cascada Lacoma.
De acolo, aproape că vezi întreaga lume.
Atunci, hai acolo!
DUPĂ CARTEA LUI ASTRID LINDGREN
RONIA, FATĂ DE TÂLHAR
Grota Urșilor! Îi zice așa fiindcă în ea viețuiesc urși?
Doar iarna. Acolo hibernează.
Deci, acum nu sunt acolo?
N-ar trebui să fie. Decât dacă a rămas vreunul dormind.
De unde știi de locul ăsta?
Mattis petrecea verile acolo uneori, în copilărie.
Și n-o să vină să te caute acolo?
Nu.
Nici acolo, nici în altă parte.
Da-de-ce...
Ce e asta?
Da-de-ce fac asta?
Ce mănâncă, de fapt?
Babe și moșnegi.
Ce?
Pe vremuri, bătrânii erau lăsați în pădure.
Iar popondocii veneau și-i înfulecau.
Tu glumești.
Da.
De fapt, nu știu ce mănâncă.
Nu i-am văzut mâncând.
Vrei să ne jucăm?
Da.
Arunc-o!
- Păzea, că vine! - Aruncă!
Da-de-ce fac asta?
Nu ne-au nimerit.
Nu ne-au nimerit!
Încă o dată!
Mai aruncăm o dată.
- Țintesc... - Păzea!
- Și-i dau drumul. - Vine!
- Când ajungem? - Curând.
„Curând” e la fel cu „destul de”?
Poftim?
Ai zis că grota e „destul de departe”.
O zi întreagă nu e „destul de departe”. E departe de-a binelea.
- Deci când e „curând”? - Curând.
Ajungem azi acolo?
Poate că nu, dacă începi să te văicărești.
Deci, la drum!
Suntem aproape, dar ultima parte ne cățărăm.
Ai grijă aici!
- Oricum n-o să mă zbenguiesc. - Nu. Dar totuși.
Am ajuns!
- E mai frumoasă decât mă așteptam. - Știu.
Și e numai a noastră.
E a noastră până se întorc urșii.
Acoperă-ți urechile, Birk! Vine chiotul meu de primăvară!
- Vrei niște carne? - Sigur.
Mulțumesc.
De-acum înainte, bem apă de izvor. Nimic altceva.
Nu ne îngrașă.
Dar nici nu ne omoară.
În noaptea asta o să dorm neîntors.
Fiindcă a fost o zi „destul de” lungă.
Da.
Îmi cânți?
Vrei să îți cânt?
Da.
Hăulește lupul, noaptea-n codru' mare
Burta-i e flămândă și cere de mâncare
Dar îi voi da o codiță de purcel
Una numai bună pentru el
Lupule, vai, lupule, tu să piei de-aici
Nu te voi lăsa în veci Cu pruncul meu să pleci
Mattis!
Mattis, sunt aici!
Mattis!
- Bună dimineața! - 'Neața!
Plasă de pescuit, piatră de măcinat...
- Văd că știi ce ne trebuie. - Ne trebuie mâncare.
Și să ne putem apăra.
Putem face și arcuri și săgeți.
Dacă îmi dai puțin cuțitul.
- Dar să ai grijă cu el! - Sigur că da.
Cuțitul e cel mai de preț.
Fără el, nu ai nicio șansă în pădure.
- Știi ce mai e de preț? - Da. Noi doi, unul pentru altul.
Și asta.
Ceva în ce să aducem apă de izvor.
Ai plosca.
E mult prea mică.
Dar ai noroc, Birk Borkason, fiindcă știu de unde să aduc o găleată.
- Lovis îi spune Izvorul Tămăduitor. - De ce?
Nu știu.
Per Scăfârlie se jură că-i trebuie pentru burtă,
dar pesemne că o face doar ca să trimită pe cineva după apă.
Iată-l!
Stai un pic, Birk!
E un loc magic.
Nu te poți apropia așa de izvor.
Atunci, cum să mă apropii?
Trebuie să urmezi o rânduială străveche.
Te pot învăța, în caz că o să vii vreodată aici singur.
Mai întâi, te pui în patru labe și te târâi spre izvor.
Îți rostești numele pe de-a-ndoaselea de trei ori.
Birk...
K... Krib...
Krib, Krib, Krib.
Iar apoi, între fiecare „Krib”, guiți cât poți de tare, ca un purcel.
Krib... Krib... Krib...
Apoi ridici un picior, ca un câine care se ușurează.
- Sigur? - Absolut.
E o rânduială de când lumea.
Krib...
- Tu... - Nu!
- Nu, Krib Guițeson! Încetează! - Pun eu mâna pe tine!
Te voi aștepta.
Altfel, n-o să mă prinzi, la cât de încet ești.
- Ți-o coc eu într-o zi. - Poți să încerci.
- Și știi ce-o să mai fac? - Ce?
O să te las să mai spui numele ăla încă o dată. Atât.
Krib Guițeson?
Da.
Acum l-ai spus.
Mai vedem noi.
Krib Guițeson.
Ai încurcat-o!
Te prind eu!
Când Lovis trimite pe cineva aici, nu va găsi găleata.
Pot să aducă alta.
Oricum e furată.
Dar noi nu suntem și nu vom fi tâlhari.
Atunci, o împrumutăm cât ne e de trebuință.
Suntem „împrumutători”.
- N-o umpli? - O putem umple din râu, mai târziu.
Cu asta facem un arc strașnic.
Facem și niște blide. Cinci la număr.
Mulțumesc.
Lasă cioplitul și hai să mâncăm!
Oricum, trebuie uscat câteva zile.
Apoi, voi face corzi pentru arc și niscaiva săgeți.
Ai grijă cu cuțitul!
Sigur că am.
Te pot ajuta mai târziu.
Hăulește lupul, noaptea-n codru' mare
După somn tânjește, dar stare nu are
Burta-i e flămândă și cere de mâncare
În vizuina-i rece Îl încearcă o dulce amorțire
Lupule, vai, lupule, tu să piei de-aici
Nu te voi lăsa în veci Cu pruncul meu să pleci
Ce zici de ăsta?
Da. E bun.
Astea ar fi bune de săgeți.
Ce este?
Ce s-a întâmplat? Ești teafăr?
M-am tăiat.
Sângerează.
- O să se oprească. - Nu cu aia!
Așteaptă aici!
Ce e aia?
Pătlăgină. Ajută rana să se vindece și oprește sângerarea.
Îți pun acum.
Așa.
O să apăs un pic.
Așa.
- Te simți bine? - Da.
Lovis pune mușchi uscat pe rană.
O să adun o grămăjoară, să avem.
Unu... Doi...
Da!
Acum!
Stai așa!
Unu, doi, trei...
Acum!
Da!
Haide!
- Bine, vin. - Păi, haide!
Nu-i așa de rece, nu?
Nu!
Știi la ce mă gândesc?
Nu. La ce?
Că îmi voi aminti vara asta
câte zile oi avea.
Și eu, la fel.
Putem să mai facem.
Am spus că facem cinci blide, cinci blide am făcut. Poftim!
- Cuțitul e la tine? - Nu.
- Unde e? - Nu știu.
- Tu l-ai avut ultima. - Ba nu.
Ba da. Dă-mi-l!
Nu e la mine. Nu auzi ce îți spun?
- Unde l-ai pus? - Tu unde l-ai pus? La tine era.
Nu e aici.
Nu poți face nimic ca lumea?
M-am uitat.
- Fără cuțit, nu ne descurcăm. - Atunci, trebuia să ai grijă de el.
Nu trebuia să ți-l dau.
Ești un afurisit, să dai vina pe alții.
Uite, așa ești tu. Te crezi mai brează decât ceilalți.
- Cu tine să-mi trăiesc zilele? - Nu te obligă nimeni!
Mișel ce ești!
N-ai decât să rămâi cu cuțitul tău, dacă-l găsești!
Lua-te-ar harpiile!
Ronia!
Sunt un neghiob.
Ronia!
Ronia?
Ușurel!
Încetișor!
Ce ai pățit?
Birk!
Ai văzut ursul?
L-am gonit, dar a omorât mânzul.
Noi o să te ajutăm.
Adu mușchiul!
Gata!
Trece. Noi o să avem grijă de tine.
- Te vom îngriji. - Uite!
Mulțumesc.
Ține asta!
- Acum, ce facem? - N-o putem lăsa aici.
Atunci, ce facem?
Sus, la grotă, n-o putem duce.
Deci, unde o ținem?
Am putea s-o ținem aici, până se vindecă rana.
Da.
Bună!
Ți-am adus de mâncare. Așa.
Da.
Bine.
- Birk? - Da.
- Adu un blid și o frânghie. - Bine. Ține!
Am îmblânzit-o.
Cum să-i spunem?
Lia.
- Lia? - Da. Așa îi vom spune.
De ce?
E un nume frumos.
Și așa vreau eu.
Are vreo legătură cu Mattis?
Lia a fost primul cal al lui Mattis.
E un nume frumos.
Lia.
Iapa care are să trăiască.
- Iar noi avem iarăși lapte. - Da.
Mulțumim, Lia!
Rămas-bun!
Păcat că s-a pierdut cuțitul.
Bine că a apărut iarăși.
- L-ai găsit? - Da. Era sub lemnele de foc.
- Știi la ce mă gândesc? - Nu.
Ce ușor se poate distruge totul uneori, din nimic.
Să avem grijă să nu ne pese de nimicuri!
Asta cred că putem.
Eu am grijă de când mă știu.
Subtitrarea: Nicu Teodorescu