Ні!
Прийди й забери його.
Але ти мені дитини не повернеш.
Нема в мене дитини.
- Хто вона тобі така? - Вона моя сестра.
Ти робив своє за моєю спиною.
Ти ганьба всього Борчиного роду.
Що мені зробити?
Мені байдуже, що ти зробиш. Ти не моя дитина.
Матісе!
Я більше не можу жити в Борчиній твердині.
- І куди ти підеш? - До Борчиної печери.
Я прийду до печери.
Матісова мовчанка гірша за гиркання й лайку всього світу.
- Ласкаво прошу. - Дякую.
Ми знаємо, де людські діти.
Маленькі люди...
Літавиці!
Роздеремо!
Ходім!
Дряпати, кусати, рвати!
Сюди.
Швидше!
Ні!
Ми тільки-но втекли з дому. Тут лишатися не можна.
Назад до Матісової фортеці я не піду. Оце вже напевне.
Куди ж ми тоді підемо?
Можна до Ведмежої печери.
- Що це? - Велика печера.
Не така велика, як ця, але жити там можна.
Далеко?
Далеченько.
Вона на горі над річкою, біля Ненатлого водоспаду.
Звідти немовби весь світ видно.
То ходімо.
ЗА КНИЖКОЮ АСТРІД ЛІНДҐРЕН
РОНЯ, ДОЧКА РОЗБІЙНИКА
Ведмежа печера... Вона так зветься, бо там є ведмеді?
Тільки взимку. Там їхній барліг.
То зараз їх нема?
Не мало б бути.
Хіба що котрийсь заспав.
А звідки ти про неї знаєш?
Матіс там, бувало, трохи літував.
Як був малим.
Але невже він тебе там не шукатиме?
Ні.
Ні там, ні деінде.
Навіщо...
Що це воно таке?
Навіщо вони це роблять?
Що вони взагалі їдять?
Старих людей.
Що?
Колись давно старих несли до лісу й лишали на камені.
А потім товстогузики приходили і з'їдали їх.
Ти жартуєш.
Так, жартую.
Насправді я не знаю, що вони їдять.
Ніколи не бачила, щоб вони їли.
Хочеш повеселитися?
Так.
Кидай!
- Кидай! - Зараз летітиме!
Навіщо вони це роблять?
Мимо! Не влучили!
Ще раз!
Зараз буде ще.
Цілься...
Зараз летітиме!
Кидай.
Летить!
Привіт...
Привіт!
- Коли ми вже дійдемо? - Скоро.
- Твоє «скоро» таке саме, як «далеченько»? - Що?
Ти казала, Ведмежа печера «далеченько».
Цілий день — це не далеченько.
Це далеко.
- То коли це — «скоро»? -«Скоро» — це скоро.
За сьогодні дійдемо?
Може, й ні, якщо ти тут стоятимеш і скиглитимеш.
Тож ходім.
Ми майже прийшли. Лишилось видертися на цю скелю.
Обережно.
Я й не збирався тут сальто робити.
Ну, все одно.
Ось вона.
- Тут ще гарніше, ніж я думав. - Знаю.
І це все наше.
Наше...
Поки ведмеді не повернуться.
Затули вуха, Бірку.
Зараз пролунає мій весняний крик.
- Хочеш м'яса? - Звісно.
Дякую.
Відтепер ми питимемо джерельну воду. І більше нічого.
Ми не погладшаємо.
Але й не помремо.
Сьогодні спатиму як убитий.
День був дещо «довгенький».
Так.
Заспіваєш?
А ти хочеш?
Так.
Виє вовк у лісі нічнім
Так жалібно виє голодний
Хвоста поросячого дам йому
Якраз те, що треба, для вовка
Вовче, вовче, до нас не йди
Не віддам тобі дитяти
Матісе!
Матісе, я тут!
Матісе!
- Доброго ранку. - Доброго ранку.
Рибальська сітка, точило...
- Бачу, ти знаєш, що нам треба. - Треба добувати їжу.
І вміти захищатися.
Можемо ще зробити луки й стріли.
Якщо даси мені ножа.
- Тільки ж обережно. - Звичайно.
Ніж — найцінніше, що в нас є.
Без ножа в лісі не виживеш.
- Знаєш, без чого ще? - Так. Одне без одного.
Це теж.
Я оце думала, чим ми носитимемо воду.
У тебе є фляжка.
Вона замала.
Але тобі пощастило, Бірку Боркасоне, бо я знаю, де можна взяти відро.
- Ловіса каже, що це джерело цілюще. - Чому?
Не знаю.
Лисий Пер каже, що лікує так живіт,
але я гадаю, йому просто весело посилати когось через пів лісу по воду.
Ось воно!
Бірку, стій.
Це місце зачароване.
Не можна так просто підходити до джерела.
Як же мені тоді до нього підійти?
Ти мусиш виконати певні стародавні обряди.
Я навчу тебе на випадок, якщо доведеться йти самому.
Спершу стань навкарачки й повзи до джерела.
Тепер тричі промов своє ім'я задом наперед.
Бірк...
К... Кріб...
Кріб, Кріб, Кріб.
Далі щоразу, як кажеш «Кріб», треба голосно рохнути, як свиня.
Кріб... Кріб... Кріб...
А потім задерти одну ногу, як собака, коли пісяє.
- Ти впевнена, що так треба? - Авжеж.
Це дуже давній обряд.
Кріб...
- Ах ти ж... - Ні!
Ні! Кріб Рохкало! Припини!
Ну, постривай.
Мушу таки постривати.
Інакше ти мене ніколи не впіймаєш. Ти такий повільний.
- Колись і я тебе піддурю. - Спробуй.
- Знаєш, що ще я зроблю? - Що?
Дозволю тобі вимовити це ім'я ще раз. Але тільки раз.
Яке? Кріб Рохкало?
Саме так.
Ти вже вимовила.
Це ми ще побачимо.
Кріб Рохкало.
Ах ти ж!
Ну, постривай.
Коли Ловіса пошле когось, вони не знайдуть відра.
Принесуть інше.
Воно все одно крадене.
Але ми не розбійники і ніколи ними не будемо.
Тоді позичмо. На скільки нам треба.
Будемо позичальниками.
- А води набрати? - Можемо набрати в річці потім.
З цього вийде добрий лук.
Треба б ще наробити мисок.
П'ять штук.
Дякую.
Кидай стругати і йди їсти.
Хай ще підсохне кілька днів.
Потім я зроблю тятиви й трохи стріл.
Обережно з ножем.
Звичайно.
Я тобі потім допоможу.
Виє вовк у лісі нічнім
Хоче заснути — несила
Голод у череві вовчім
Хатка холодна й немила
Вовче, вовче, до нас не йди
Не віддам тобі дитяти
Оце ніби непогане.
Так. Годиться.
А з цих можуть вийти добрі стріли.
Ай!
Що таке?
Що сталося? Що з тобою?
Поранився.
Кров пішла.
- Тектиме, доки не зупиниться. - Ні, не це.
Ай.
Почекай.
Що це?
Подорожник. Він гоїть рани й зупиняє кров.
Буду прикладати.
Так.
Зараз трохи притисну.
Так.
- Ти в порядку? - Так.
Ловіса прикладає до ран білий мох.
Візьму нам трохи про запас.
Раз... Два...
Так!
І... давай!
Чекай.
Раз, два, три...
Давай.
Так!
Заходь!
- Та йду. - Заходь.
Не така вже й холодна.
Ні!
Знаєш, що я думаю?
Ні. Що?
Що це літо...
я запам'ятаю на все життя.
Я теж.
Тепер можемо продовжити.
Вирішили, що буде п'ять мисок, — значить, буде п'ять мисок.
Тримай.
- Ніж у тебе? - Ні.
- А де? - Не знаю.
- Ти остання брала. - Та не брала я.
Брала. Давай сюди.
Нема в мене ножа. Ти чуєш, що кажу?
- Куди ти його діла? - Куди його дів ти? Ти останній брав.
Тут немає.
Ти можеш хоч щось зробити як слід?
Я там дивилася.
- Без ножа нам у лісі не вижити. - То треба було краще його глядіти.
Не треба було тобі його давати.
Ти негідник, що скидає вину на інших.
Знов ти своєї. Думаєш, що ти ліпша за інших і завжди права.
І оце я повинен жити з тобою!
Не повинен!
Бісів йолоп.
Живи зі своїм дорогоцінним ножем, якщо знайдеш його.
Щоб тебе літавиці схопили!
Роню!
От дурень.
Роню!
Роню?
Не бійся.
Що це з тобою?
Бірку!
Ти бачив ведмедя?
Я прогнала його, але він роздер лоша.
Привіт. Привіт...
Ми допоможемо тобі.
Подай мені мох.
Ну...
Усе добре.
Усе добре. Ми подбаємо про тебе.
Ми подбаємо про тебе.
- Ми подбаємо про тебе. - Тримай.
Дякую.
Потримай.
Що робимо далі?
Ми не можемо її тут лишити.
То що робимо?
Завести її до печери не вийде.
Куди ж ми її дінемо?
Можемо лишити тут, поки рана не загоїться.
Так.
Гей.
Тобі треба попоїсти. Так.
Так.
Молодець.
- Бірку... - Га?
Принеси миску й мотузку.
Добре. Тримай.
- Тепер у нас є тваринка. - Угу.
Як же ми її назвемо?
Лія.
Лія?
Угу. Так і назвемо.
Чому?
Бо це гарне ім'я.
І я так хочу.
Це якось пов'язано з Матісом?
Так звали його першу конячку.
Гарне ім'я.
Лія.
Кобилка, якій судилося вижити.
- Ми тепер знову з молоком. - Так.
Дякую, Ліє.
Бувай.
Шкода все-таки, що ніж пропав.
Добре, що він знову з'явився.
- Ти знайшов його? - Так. Лежав під хмизом.
- Знаєш, про що я думаю? - Ні.
Як легко знічев'я все зіпсувати.
Тоді нам треба стерегтися «знічев'я».
Гадаю, ми впораємось.
Стерегтися я завжди добре вміла.
Переклад субтитрів: В'ячеслав Кашук