Хлопчик-вовчик та Дивофабрика
РОЗДІЛ 15
«У якому ми сміємося й плачемо»
-Я тут!-Де ти був?
Ніде.
Ходімо, а то запізнимося.
Добрий день, учні.
Я професор Фуфу, а це…
А це Лабораторія сміху.
Сміх – справа серйозна.
Що більше у світі сміху,
то менший у людей потяг до нищення.
Є питання?
Поки питань нема.
Це кам'яне лице.
Треба, щоб воно луснуло зі сміхуй з нього вилетіли реготунята.
Показую.
Це реготуня.
А точніше – смішинка.
Ось що вона робить.
У кожного сміхосприта свій спосіброзсмішити кам'яне лице.
Хтось розповідає анекдоти.
Хтось розігрує смішні сценки.
Роки наполегливої праці
ідуть на те, щоб відточитипотрібні навички й стати сміхоспритом.
Через тиждень у вас буде виступ.
Завдання – показати щось таке,щоб кам'яні лиця луснули зі сміху.
Прошу поставитися до завдання серйозно.
-Клас.-Не знаю, що підготую.
-Скоріше б.-Це так цікаво.
Придумав.
Напишу для нас дотепну п'єсу.
Найдотепнішу з усіх дотепних п'єс.
Треба репетирувати, якщо хочемо,щоб кам'яне лице луснуло.
Клянемося стеблинкою?
-Клянемося стеблинкою!-Клянемося!
О ні. Не годиться.
Ніхто не сміятиметься.
Думай, Стеблику. Думай.
Ох, нічого собі! Це я добре придумав.
Усім сподобається.
Доброго ранку!
Котра година?
Здається, ще й досі вчора.
Знаю, ще рано.Та якщо ми хочемо, щоб усе вдалося,
треба негайно починати репетирувати.
Має бути цікаво.
Вовчику.
Значить, я роблю руками отак…
Ну що ж.
Зандро!
Вибач.
-Вибач. Вибач.-І… почали!
«Вітаємо у Вишуканій лабораторії,
найвишуканішому закладі у світі.
Ви впевнені у своїй вишуканості?»
Цілком упевнений.
«Прекрасно. Тоді скуштуйтенаших вишуканих страв».
Добродію, а ви точно вишуканий?
Я дуже вишуканий. Такий вишуканий,що підніму тост за кухаря.
І справді смішно.
Дякую. Та в нас багато роботи,
якщо хочемо, щоб кам'яні лицялуснули зі сміху.
Ось розклад репетицій.
У нас є тиждень до виступу,репетирувати треба щодня.
А котра зараз година? Мушу йти.
Куди він? Інших друзів у нього нема.
Не знаю. Та на наступну репетиціювін прийде.
Він поклявся стеблинкою.
Отак. Стань з верчиками одним цілим.Хай вони торкнуться твоєї уяви.
Ой. Вибачте.
Не вибачайся. Ти повиненпрацювати з ойками.
Відчуй гармонію.
А зараз ефектне завершення.
У тебе природний дар.
Весело було.
До завтра.
Ти вже йдеш? Але ж ми щойно почали.
Я сказав Стеблику, що будуна репетиції для Лабораторії сміху.
Думаю, це не так важливо,
як підготовка до порятунку світувід вічної темряви.
Прошу вас, обережнішез цією дуже вишуканою другою стравою.
На щастя, я дуже вишуканий.
Ані крихточки не зроню.
Де він?
Ти мусиш бути рішучим,сміливим, безкорисливим.
Ну що, готовий тримати ще одну?
Так. А як саме це підготує менедо безладників?
Рівновага – ключ до всього.
Як ти збираєшся її відновити,якщо в тебе самого нема рівноваги?
Уже біжу, Стеблику!
Дякуємо, що згадав про нас, Вовчику.
Ну що ж.
Аби лиш не розлити кисільний коктейльна нову вишукану сорочку.
Хлопчику-вовчику?
Ти не вивчив слова?
Може, почнімо з початку?
Дай угадаю. Ти мусиш іти?
Ну добре.
Але ж до завтра ти свою роль вивчиш,Вовчику?
Так. Авжеж. Клянуся стеблинкою.
Ну, шкарпеторакети, давайте.
І… руш!
Вони працюють.
Що ж, дуже добре.
На сьогодні все.
-Завтра о цій самій годині.-Але завтра Стебликова п'єса.
На твоїх плечах лежить доля світу.
Я знаю, професоре.
Але пообіцяв друзям,що прийду в Лабораторію сміху.
Якщо не будеш готовий, коли прийде час,ніяких лабораторій може не лишитися.
Ми всі на тебе розраховуємо.
Де ти був?
Ти пропустив чи не всі репетиції.
Знаю. Пробач мені.
Для Стеблика це дуже важливо.
Сподіваюся, ти готовийдо завтрашнього виступу.
-«Вишукана лабораторія… Цей кисіль…»-Готовий, Вовчику?
Ага.
Хлопчику-вовчику, тобі повідомлення.
Негайно приходь. Часу обмаль.
Професор Люкскрафт.
Мушу йти.
Усе в порядку?
Ні. Не в порядку.
Не можу знайти свій бутерброд.
Я його тримав у руці.
Він був цілком схожий на бутерброд.Бутербродної форми.
Має досі бути в цій кімнаті.
Наступний – Бліп.
Ой, біда. Ми після Бліпа.
Та він прийде, Стеблику.
Бо буде кепсько.
Біжу, Стеблику!
Він був у бороді!
Наступні — Стеблик,Хлопчик-вовчик і Зандра.
Вітаємо у Вишуканій лабораторії,найвишуканішому закладі у світі.
Ви впевнені у своїй вишуканості?
Цілком упевнений.
Прекрасно.
Тоді скуштуйте наших вишуканих страв.
Ну що ж.
Дякую за цю п'єсу.
Так, хто далі?
Я тут! Я тут!
Ось мої руки, Стеблику.
Стеблику, пробач мені.
Ти клявся стеблинкою.
Хіба для тебе це нічого не значить?
Я знаю, що ти дуже хотівпоказати цю п'єсу.
Але я…
Я дуже хотів показати п'єсу з тобою.
Заради цього все й було.
Слухай, я роблю щось важливе.
Важливіше за нас?
Вибачте.
Бачу, ви не підготувалися.
Ще й такого накоїли.
Вас покарано!
РОЗДІЛ 16
«У якому ми не знаємо, кому вірити»
Сміхосприти довго шукатимуть замінуреготунятам, яких ви випустили.
Попереду у вас довгий деньу Прибиральні, де ви змиєте цю ганьбу.
Снеффтоне, наглядатимеш за ними.
Я знав, що не помилився,коли додав вас… у список.
Отам росте дерево, яке саме собоюне розплутається.
Стеблику, глянь. Угадай, хто я.
Трам-пам, пум-пам, бутерброд.
Ану, ви, змийте з себе ганьбу.
Я розумію, що нас покарали через мене.
-Це ж я випустив реготунят.-Ми не тому на тебе сердимося.
-Не тому?-Ні!
Ми сердимося, бо тине прийшов тоді, коли обіцяв.
Ми через тебе перед усіма зганьбилися.
А найгірше, що ти підвів Стеблика.
Вибачте, що я пропустив п'єсу.Та я мав поважну причину, чесно.
Он як? І яку?
Ну, причину я сказати не можу.
Хоч би яку причину ти вигадав,
ясно, що вона тобі важливіша за нас.
Може, ти такий, як я й думала.
Стеблику,
прошу, скажи щось.
Вовчику, ти обіцяв, що прийдеш.
Поклявся стеблинкою і не прийшов.
І навіть не кажеш чому.
Твоя правда. Ви мої найкращі друзі.Ви повинні знати, де я був.
Виявляється, пророцтво таки є.І я таки маю здібності.
Я тренуюся рятувати світ від сил хаосу
у таємній печері з верчиками,під кабінетом професора Люкскрафта.
Я хотів вам розповісти,
але Люкскрафт наказавнікому не казати,
щоб не наражати на небезпеку.Я хотів вас захистити.
Думаєш, ми повіримо,
що ти тренуєшся рятувати світу якійсь «печері верчиків»,
про яку я й не чула,якої й бути не може?
Вона існує.
У кабінеті Люкскрафта є прихований люк.
Повірте мені.
Я кажу правду.Я клянуся. Клянуся стеблинкою.
Але ж ти не завждидотримуєш клятв стеблинкою.
Стеблику.
Правильно, Листочку. Не слухай його.
Клятви дають, щоб їх порушувати,а друзі завжди підводять.
Слухай, що я кажу.
Ви хто така?
Та, хто знає, що довірятине можна нікому.
Особливо друзям.
-Ви що, живете в цій трубі?-Я живу, де хочу.
Цими трубами з'єднановсі кімнати Фабрики.
Я ходжу, де хочу.
Ви чули?
Ці труби тягнуться по всій Фабриці.
Закладаюся, що по них ми дійдемодо кабінету Люкскрафта.
Я покажу вам люк і печеру верчиків.
Я доведу, що кажу правду.
Ну, не знаю.
А що як ми втрапимо в халепу?А як же Снеффтон?
Негідники…
Ми повернемося раніше,ніж він зрозуміє, що ми зникли.
І я готовий хоч тиждень бути покараним,
щоб урятувати нашу дружбу.
Умовив.
Ходімо глянемо на цю печеру верчиків.
На сьогодні прибирання з мене досить.
Як ми знайдемо кабінет Люкскрафта?
Я розберуся.
Лицезрійте!
Кудивказ.
Вовчику! Твої здібності…Ти вмієш їх застосовувати?
Саме це я й намагався сказати.
Люкскрафт учить менекерувати верчиками.
Ну що, Кудивказе.
Куди йти, щоб дійтидо кабінету Люкскрафта?
Сюди.
Вовчику, ще далеко?
Мені тут не подобається.
Не бійся, Стеблику.
Мабуть, ми вже близько.
Бачиш? Нам отуди.
Краще не йдіть туди.
Ви що, йдете за нами?
Це мої труби. Це ви за мною йдете.
Ходімо вже.
Не знаю, Вовчику. Якось там темнувато.
Отам набагато привітніше.
Але ж Кудивказ каже сюди.
Ходімо.
Не вірте йому.
Нічого не видно.
Довірся мені.
Як ти знаєш, що твій кудись-там-вказпрацює?
Люкскрафт каже, що головне –вірити в те, що створюєш.
Якщо віриш, то створити можнащо завгодно.
Тому, якщо я вірю в Кудивказ,
Вовчику!
Ні-ні…
Я казала, що йому не можна вірити.
Це не кабінет професора Люкскрафта.
Тут мала бути зрізка.
О, дивіться. Тепер він указує сюди.
О ні. Ні-ні.
Далі я ні за тобою,ні за цією штукою не піду.
-Але…-Та зізнайся ти.
Ти зірвав нам п'єсу,
а потім вигадав казочку,щоб не здатися поганим другом.
А тепер ще гірше: через тебеми заблукали в цих клятих трубах.
Ходімо, Стеблику.
А ви чого злякалися? Куди це ви?
Кудивказе, де біда?
Гей, здається, щось наближається.
Треба вибиратися з цієї труби.
Забудь. Більше ми не йдемо ні за тобою,ні за цим брухтом.
Але щось наближається.
Зандро. Тікай, бігом!
Дякую.
І за що ж ти йому дякуєш?
Якби не він,
ви б тут узагалі не були.
Чому ви нам допікаєте?
Та я лиш намагаюся врятувати васвід того, що сталося зі мною.
А що з вами сталося?
У мене колись були друзі.
Друзі, яким я довіряла.
Та якось я захотіла відсвяткуватисвій день народження.
Люблю святкувати…
І запросила цих так званих друзів.
Кожнісінький сказав, що дуже зайнятий.
О ні.
О так.
У той вечір я повернулася додому,а вони всі причаїлися й чекали мене.
Коли я зайшла, вони закричали:«Сюрприз! Привіт!».
Як же вони з мене сміялися.
Зрадники й брехуни.
-Але…-Відтоді
я поклялася нікому не довіряти
й стала жити тут сама-самісінька.
Якщо нікому не довіряти,
ніхто й ніколи тебе не скривдить.
Я не хочу стати, як вона,й жити в цих трубах.
Я теж.
То куди твоя цяцька вказує далі?
Здається, до кабінету Люкскрафта сюди.
Люк отам унизу.
-Переконав, Люкскрафте.-Тихо!
Почекай. Вони ще передумають.
Чому вони не слухають?
-Дай їм час.-У нас нема часу.
Але, Люкскрафте…
якщо він такий сильний, як ти думаєш,то може бути небезпечний.
-Я можу його контролювати.-Ти цього напевно не знаєш.
Людям не можна довіряти.
Якщо він зробить неправильний вибір…
Він не зможе обрати шлях,про який не знає.
Але якщо він зрозуміє, на що здатний…
Не зрозуміє. Я цього не допущу.
Бульбашки з Прибиральні?
Треба повернутися в Прибиральнюраніше за Люкскрафта.
Як ми встигнемо?
Я дещо придумав.
Привіт, Люкскрафте!
Це мій друг.
Встигли.
Як думаєте, що Люкскрафт мав на увазі?
Що саме я не повинен зрозуміти?
Хутчіш.
Снеффтоне!
-Вони тут були цілий день?-Ні, сер… Так, сер… Безперечно.
Повз мене ніхто не прослизнув.
Добре, добре.
Перевіряю, чи все тут під контролем.
Переклад субтитрів: Ольга Сушицька