Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Не хочу тут більше бути, годі вже.
Розумію. Але тобі треба більше терплячості.
Закінчилася вже. Може під заставу?
Як я це зроблю?
Це ти мене питаєш? Ти тут адвокат!
Застава лише для американців, нічого нам не вийде.
-Не вийде? -Ні.
Тоді слухай мене.
Будеш мене намахувати — зроблю тобі пекло.
Братани тобі яйця відморозять.
-Але в пеклі спекотно. -Тобі буде холодно.
-Знаєш, чому в мене поганяло Сніг? -Бо ти наркодилер.
Чш-ш!
Так. Але я тобі не це хотів сказати.
Якщо не витягнеш — уб'ю.
То як там?
Га?
Що?
Зажди, я тебе не чую, чекай.
Охоронцю, телефон не працює!
Якщо не працює, ідемо до камери.
Забирайся. У мене тут важливі справи.
Зажди хвильку.
У мене теж важливі справи, чуєш!
Братан, я ж тебе по-доброму прошу.
Зажди хвильку. Я ж сказав!
Я небагато попросив, одну хвильку, одну!
-Не можу. -Я дам тобі три сигарети.
-Чотири? -Зажерся? Ну дякую.
Про що це ми?
Слухай сюди. Я можу влаштувати пекло.
Не витягнеш мене звідси —
прийду по тебе й твоїх дітей.
-Гівнюк, ти до мене базариш? -Ні, до адвоката.
Тоді пішов звідси й говори з ним.
Не бачиш, що я тут з Чаєм говорю?
Телефон не працює!
Ага, телефон! Чого ж ти одразу не кажеш?
-Я казав. -Серйозно?
Скажи мені, ти завжди був таким йолопом?
Такий розумний? Ну давай, говори тепер з Чаєм.
-Геть… -Агов!
Зараз краще чутно?
Сигарети не забудь.
Шах і мат.
-Що? -Шах і мат.
Так? Ну тоді я все.
Слухай, питання одне є.
Ти не зажорстко з адвокатом?
Хто, я?
Погрожував сім'ї. Він же може
-розізлитися. -Хто? Він мій брат.
-Брат чи братан? -Він брат, він знає мене.
-Ти не гониш? -Чай, мамою клянусь.
Батьки мають хорошого синка.
Але вони його й таким люблять.
Красава.
Слухай, що це за гість був у тебе?
Учора, отой пащекуватий? Хто він такий?
-Любов? -Це його поганяло? Він гей?
Ні, на нього жінки працюють.
Повії?
Він забезпечує місто любов'ю. Розумієш, про що я?
Ні.
Усе на «Г».
Гонорея, гранульома, гемофільний шанкр.
У дитинстві мав таке.
Але недовго.
Чого він приходив?
Хоче тут теж відкрити свій бізнес,
а я помагаю зі збутом.
Збутом?
Я хочу втекти.
Звідси?
Не звідси… Я хочу досидіти свій термін.
Коли вийду, знову щось скою, повернуся
й скажу йому: «Я знову тут, поможи втекти».
Бодай би тобі, Сніг, ти бовдур?
Та заспокойся!
Заплутав мене. Ти не тікаєш?
Приймайте нового…
Співкамерника.
Чай, як життя?
Диви! Про вовка промовка!
УСПЕНКА, КАЗАХСТАН
ЛАБОРАТОРІЯ ЕКСПЕРИМЕНТІВ
Мій респект, братан, крутяк.
Пішли зі мною.
Що таке?
Чекай… Я сам вмію йти.
-Добрий вечір, я… -Почекай хвильку!
Є!
Добрий вечір, дорогенький.
Що це таке?
-Це воно і є. -Ага.
Це воно і є.
Гаразд, а це від мене.
Подивимось.
-Ось. -Ось.
Так, ну що…
Раз, два, три, чотири…
шість, сім, вісім, дев'ять.
Пане директоре, що ви робите? Усе перераховуєте?
А що, маю повірити на слово?
Шістнадцять, сімнадцять.
Гаразд, але ми так до ранку сидітимемо.
Якщо тут не все, будемо ще довше.
-Тридцять. -Скільки вже?
-Тридцять. -Тридцять?
Тридцять три, тридцять…
Іду перекурю.
Не можна.
Що це означає?
Зачекай!
Та я почув тебе, але не зрозумів, тому попросив повторити,
щоб ти чіткіше сказав.
Що він сказав?
Щоб ти зачекав, доки я дорахую гроші. Сядь собі на крісло.
П'ятдесят один.
Ви не можете мене утримувати.
Жартую. Звісно можете.
-Будь ласка, рахуйте далі. -П'ятдесят п'ять.
До мене вже гості
приїхали на Різдво.
Різдво? Зараз березень.
-У цьому й річ. -То ти жартівник, так?
-Так? -Сорок п'ять, сорок шість.
Що в нас тут?
Хіба ти не мав його витягати?
Це я й роблю. Але не сунь носа.
Носа? Вибач, пробач мені.
Сам прийшов по нього?
Ну добре, то вперед.
-Пішли. -Куди ти зібрався?
Хіба я мав сідати сюди? Якби цей виродок не зламав телефон,
коли я пояснював план…
Чай, я ж тобі казав, не тусуйся з такими кретинами.
Він якийсь ненормальний.
-Я казав. -Казав.
-І… -Братан…
Або фільтруй базар, або я рознервуюся,
і навалю тобі в морду.
Слухай сюди, ідіоте.
-Як там його? -Сніг.
Сніг, думаю, ти просто такий дурний, як і на вигляд.
Агов! Перестаньте! Ви чого!
Та нас зараз до одиночних камер розсадять.
Заспокоїлись, або ніколи звідси не виберемось! Заспокоїлись!
Чого ти рознервувався? Що не так?
Вибач, занесло. Будь ласка, познайомтеся.
Любов — Сніг, Сніг — Любов.
-Приємно. -Подай руку.
Приємно.
Сніг піде з нами.
-Хто піде з нами? -Сніг.
Куди це він піде?
У Діснейленд на атракціони.
Які атракціони? Ти про що? Не піду я на ніякі атракціони.
-Дай мені спокій. -Та чого, покатаємось.
Сам катайся. Відчепіться від мене!
Усе, годі, я пожартував, перестань.
А він таки кретин.
Сніг піде з нами. Він допоміг мені в біді. Він мій друг.
Правильно. І досить уже дурня клеїти.
Це ж не через мене ти не можеш втекти? І Любов не витягнув би тебе,
щоб ти заробляв для нього на трасі.
Може не перебільшуй?
Я вже одним казав, щоб не корчили дурня.
Коли вони звільнилися.
Але ти мій друг.
Добре, він може йти з нами, але тільки якщо допоможе виконати діло.
-Яке діло? -Яке діло?
Не твоя справа.
А як ми виберемося?
-Не скажу, я тобі ще не довіряю. -Почекай.
Не довіряєш мені? Байдуже, все одно нікуди не хотів іти.
Ні, не хочу. Я тут залишуся.
Сигарети маю, телик маю…
Нащо кудись іти?
Фраєрок, не візьмете мене з собою — здам вас начальникам.
-Ти стукач! -Хочете самі?
Будь ласка.
Не бачиш, він тебе дражнить, а ти клюнув.
Любов, для чого ти сів у тюрягу? Я ж сам би втік.
Із зайвим важче.
-Із зайвим? -Так.
Це я тут зайвий? Я зайвий? То я зайвий!
А лошара не зайвий?
Та я напевно йолоп, що хочу тебе витягнути?
Йолоп, правда?
Ну нехай.
Байдуже. Я вам таке розкажу, що ви ахнете.
Мільйон 300 тисяч 551, мільйон 300 тисяч 552,
мільйон 300 тисяч 553, мільйон 300 тисяч 554…
Кабане, не стій там. Знайди диван, треба лягати спати.
Стій і не скигли там.
Тобі нормально, а в мене проблеми з простатою, розумієш?
…і 56, мільйон 300 тисяч 557…
мільйон 300 тисяч 558…
Пане директоре! Як саме працює ця вода?
Набираєш у рот.
-Набираєш у рот… -Це я зрозумів.
…і ти зникаєш. А тоді з'являєшся за 22,2 метра збоку.
-Саме 22,2 метра? -Мільйон 300 тисяч…
-Скільки там? -Чому не рівно 22?
Зачекай. Мільйон 300 тисяч 529.
Ні, скільки там було? Дідько, скільки там?
-Я не знаю. -Тоді мушу починати все заново.
До біса це все!
Не можу повірити, що ви все це перерахуєте.
Так, перерахую. Як же не перерахувати?
Заокругліть. Тут мільйони, ніхто
через сотню-дві не збідніє.
Якщо тут не буде кількох сотень євро, я відріжу кілька твоїх пальців.
У тебе ж їх багато, то через кілька пальців не збіднієш?
Спочатку. Один, два…
У вас нема лічильника банкнот?
Я людям не довіряю, не те що машинам
Єдина людина, якій я довіряю — це моя дружина. І все.
І дай спокійно порахувати нарешті!
Я через тебе збиваюся! Зараз піду в іншу кімнату.
Ти мене бісиш. Що, не можеш заткнутися?
Нікуди його не пускай.
Ти це чув? Він не довіряє ні машинам, ні людям.
То його жінка гумова?
Що він таке робить? Скільки він ще буде рахувати?
Я вже пити хочу.
Ого, а це круто.
Я чекав там, як ідіот, поки він гроші порахує,
а тут випив ковток — і вже по іншу сторону огорожі.
Саме 22,2 метра, як директор і сказав.
Бувайте!
Директоре.
Усе готово, дорогенький, порахував, усе на місці.
Усе гаразд, тепер можеш іти. А що це… що з Русланом?
Я сказав, що заберу його жінку, розбив йому серце.
Дуже дотепно. Бувай.
Але ви не розповіли мені, як працює ця рідина!
П'єш і думаєш про обране тобою місце?
Не п'єш! Треба тримати в роті, я вже казав тобі.
І все. Ясно?
Тримаєш воду в ротовій порожнині.
Чекаєш, поки відбудеться іонізація,
а після цього керуєш телепортацією
відповідно до руху води у твоєму роті —
в обраному тобою напрямку.
А можна… під'єднатися до навігаційної системи «Waze»?
Ні, я зрозумів.
Набираю в рот, тоді вліво, вправо, — і зникаю.
Добре, бувайте.
Руслане, що сталося?
Знаєте, що я думав?
Прорити тунель. Але немає чим.
Я бачив в кіно, що ложками копали.
Трьох років замало.
Але ідея гарна.
Ага, дуже, у мене вирок — лише півтора року.
Знаєте?
Попрошу залишити мене, поки не викопаю тунель.
Два — якби знову сів.
Ось твоя помилка. Ти егоїстичний.
Залиш ще комусь. Добру згадку для майбутніх поколінь.
І три роки для тунелю — це ще небагато.
Хлопці з «Кемп Роуд»
копають тунель метро вже сім років,
досі копають.
-Вісім. -Чуєш, вісім.
Тоді діємо за твоїм планом. Але який він?
-Тікати! -Ага, вибач!
Любов, ти чув? Тікати.
Думав, що тікати — це стояти.
Жарти вбік, мені треба знати як, де й що.
Хочу знати, що взяти із собою.
Взяти? Ти йолоп? Лиш те, що на тобі.
Як це «що на мені»?
Треба знати, чи я збираюся на день-два, чи треба цілого гардероба.
Я не можу все залишити! Мамин телик! Ви здуріли?
Чай?
Слухай, Сніг, ти не можеш брати із собою маминого телевізора.
Чому, Чай? А що мама буде дивитися?
Те саме, що всі ці три роки! Оглух?
-То я нічого не можу взяти? -Нічого.
-Навіть трусів? -Ні.
-Ні шкарпеток? -Ні.
-Зубну пасту? -Ти розумієш, що означає «нічого»?
Любов, та не злися ти.
Ти ж нічого не розказав. Я заплутався.
Добре.
Розказую.
Слухай.
Новий співкамерник, але він глухонімий.
Заходь.
Уперед!
Забув, він глухий.
Заходь.
Диви, прибиральник прийшов.
-Чого ти його привів, начальнику? -Через…
інші злочини.
Ти.
-Що? -Може, вухо болить.
Ти.
-Хоче спати. -Ти хочеш спати? Спати?
Нагору.
-Ні, не тут — там. -Тут.
Колисатимеш свого друга на ніч.
Ти що, здурів?
-Ще чогось хоче. -Що?
-Горло пече. -Його горло болить.
Він п'яний. Вітаю, коли ти здобув свій докторат?
-Хоче пити. -Ти, спраглий, глянь на мене.
Дивись.
Я.
Іди на своє ліжко.
Дві хвилини тут, а вже хоче пити. Пішов до дупи!
-Пити, їсти. -Тепер бос нагорі.
Дивіться на нього!
Ти мені ліжко там поламаєш.
-Запросто. -Малий, але тяжкий.
Розказуй далі про план втечі.
Так от, слухайте.
Кажи.
Рожа його не до вподоби.
А якщо він нас чує?
Глухі не чують.
Дякую, що розказав, Чай.
Знаючи це, я вже не буду таким дурнем, як ти.
Скажи, що ти з тією травкою робив?
Курив чи продавав?
Щоб я знав, на якому рівні говорити.
Низької, середньої чи високої просмажки.
Ти кретин, ясно, що я знаю, що глухі не можуть чути.
Не до вподоби мені ця пика. Знаємо їхні трюки.
Усе можна швидко прояснити, хвильку.
Хлопче, ти нас чуєш?
-Нуль реакції. -Браво.
Браво.
-Ти що, ку-ку? -Що я не так зробив?
Який сенс його питати? Як глуха людина має відповісти на питання?
-Він навіть не говорить. -Як нам… Ти мене бісиш.
Як нам запитати його? Ти оглух у тюрмі? Як нам його запитати?
-Що не так? -Маєш якісь інші ідеї?
Чай, у тебе ще були ідеї до тюрми.
А тепер ти ідіот!
Порожнеча.
Якщо він відповість,
то ніякий він не глухонімий.
Зрозумів?
Усе ясно. Він бреше. Або не бреше.
Так чи ні? Кидайте монету.
Йому все одно пізно.
-Що? -Це французька.
-Є краща ідея? -Так, маю одну.
Ми троє хочемо втекти.
-Ти здурів? -Заткни пельку!
Здурів. Нам ще цього бракувало.
Дивися, яке лайно через нього.
Ми не хочемо.
Важко, босе.
Дуже було важко.
Він не дозволив мені пити,
ані курити.
-Де пляшка? -У мене.
Ось.
Ти ідіот! Ти пив з пляшки?
Так.
Кумедна була історія, босе.
Досі сміюся, як згадаю.
Ну то розказуй.
Разом посміємося.
Розказуй кумедну історію того,
як ти пив з моєї пляшки, вартістю два мільйони євро.
Уперед.
-Я хотів пити. -Ясненько.
Я випив ковток і зник.
А тоді я зрозумів, що я ж телепортувався.
Це крута штукенція.
-Це і є кумедна частина історії? -Ні!
Я випив ковточок, зник, а тоді повернувся, бо не знав,
як цією штукою керувати.
Він каже: «Набери в рот,
перехили вліво, отак,
а тоді ти з'явишся, де захочеш».
-Здоров, начальнику. -До тебе…
Годі, досить вже співкамерників.
У нас місця вже нема, мамою клянусь.
-У нас чотири ліжка. -Так, забагато буде.
-…дзвонять. -Коли?
Де дзвонять? Нема в мене телефона.
Я дзвоню лише з кабінки. Зуб даю.
Дай йому телефон.
Та нема в мене нічого.
-Мене покарають через тебе. -Годі, заспокойтеся.
Ти сказився?
До мене дзвонять. Якщо до мене дзвонять, то це що означає?
Що хтось до мене подзвонив.
Можна телефон?
Телефон, Мар'яне?
-Так… -Тоді дай мені телефон!
Це як мені заманеться.
Наче в державній лікарні опинився.
Щоразу давай йому гроші й давай.
Стільки достатньо?
Не достатньо, замало.
А тепер? Телефон!
В умовах фінансової кризи ми й таким грошам раді.
-Не замало, достатньо. -Давай телефон.
Якщо відпустиш, дам.
Фу…
Хвилинку.
Придурок, придурок…
До тебе дзвонять.
Ні, говорю я.
Гучномовець.
-Алло. -Вітаю, Любов.
-Вітаю, босе. -У мене є дещо для тебе.
Пляшка, якщо точніше.
Надішлю першою партією.
Гаразд, босе, але як
вона надійде до мене?
Що в тебе діється?
Як я отримаю пляшку?
Що ти робиш?
Пояснюєш слово «надійти»?
Не можеш просто:
«Як я отримаю пляшку?»
Шефе, я хотів, щоб було цікавіше, я хотів…
Через того туповатого
-охоронця, Мар'яна. -Так, він зараз біля мене.
Скажи йому, щоб прийшов у казино.
Гаразд, босе. Красно дякую!
Не тобі.
Пішов звідси.
Ти огидний.
Ти маєш піти в казино й принести мені дещо важливе.
Але дуже важливе. Зрозумів?
Я що, йолоп? Я не можу піти зараз з в'язниці.
Не можеш піти? Чому це не можеш?
Ти бовдур? Вони мене звільнять.
-Він мене двічі бовдуром назвав? -Раз.
Звільнять?
То й що, якщо звільнять?
Ти на їхні гроші живеш чи на наші?
Ти собі нове авто купив.
Так…
Електромобіль…
-Тож я не… -Ти не що?
Забруднюю.
Не забруднює. Екоактивіст знайшовся.
А швидко їде?
Ні… мчить так, що всі пішоходи потім у пилюці.
Добре є. Тоді зранку, коли виїжджатимеш,
сідаєш у свою машину, заводиш і тиснеш на газ.
Крісло в дупу не лізе?
-Ні. -Ні?
А ми можемо організувати.
Я поїду в казино й привезу тобі це.
Вигадаю якусь відмовку для начальства.
Скажу, що мені погано.
-Тобі вже погано, Мар'яне. -Маю на увазі, що хворий.
Просто скажи, що тобі погано.
Скажу, що хворий. «Мені погано» звучить… по-бабськи.
Іди вже, уперед, пішов!
Мені здається, чи він того?
-Пощастило з бовдуром… -І не кажи.
Схоже, що він затримається, тож я піду в супермаркет.
Вам щось взяти?
Тобто в супермаркет?
Думаєш, у тюрмі можна швендяти сюди-туди?
Саме так, «швендяти сюди-туди»,
бо я не арештований, ясно тобі?
Говорю з Мар'яном, роблю, що хочу.
Я лише прийшов глянути, як ти тут, як справи.
То взяти щось? Дай сорочку.
Купиш мені шоколадний еклер?
Добре, еклер… Дідько!
-Говорить! -Курдупель говорить.
Він розмовляє!
А я що вам казав?
А я казав, що він зрадник, он яка пика.
Слухай і повторюй: «В Анни є яблука». Кажи.
-В Анни є яблука. -Виродок.
-В Анни є яблука? -Так.
Він навіть відповідає!
От шахрай. То ти можеш говорити? Правда?
Так, тільки їм нічого не кажіть.
Мені дали менший термін, бо я інвалід.
Ви дивіться, який він хитрун!
Можеш книжку писати.
Добре, я йду. Ще комусь щось купити?
Любов, візьми мені сендвіч з лососем, ти все одно йдеш у супермаркет,
а мені страх як закортіло.
Добре, візьму.
А якщо не буде,
восьминіг піде?
Звичайно.
Але восьминога може не бути. А кальмар тобі підійде?
Так.
Гаразд. А якщо я якимось дивом знайду устриці? Купувати?
Ні, від устриць у мене…
Ви кретини, та як я можу вийти з в'язниці?
Нащо б я посилав Мар'яна в казино, якби я сам міг піти?
Два ідіота. А він розумніший за вас обох.
Я заплатив їм, щоб сісти в тюрму. А не щоб виходити звідси.
Час піти прогулятися.
Чай, якщо ми вже йдемо,
покажи того фраєра, що борзів до тебе в душі.
Вікторе, з'ясуй, чи моя дружина мені зраджує.
Думаю, що ні. Вона надто вас любить.
Якби ти був сімейним психологом,
я запитав би тебе:
«Вікторе, золотий мій, як ти гадаєш?
Моя дружина мене любить? Чи ні?»
І ти б мені сказав свою думку.
І я був би щасливий.
Але оскільки ти не психолог, я тебе цього не питав,
іди з'ясуй, зраджує, чи ні.
Є здогадки?
Той її бридкий колишній залицяльник, що досі пише до неї безперестанку.
Не впевнений, але може бути.
З'ясуй, чи вона з ним бачиться.
Знаєте, чому я сказав, що не зраджує?
Тому що ви набагато кращі за нього.
Як у тій пісні: «Що в нього є, чого я не маю?»
А що вона має?
-Хто? -Делія, це її пісня.
-Забудь. Слухай сюди. -Так.
У нього є діамант, вартістю 20 мільйонів доларів.
Двадцять мільйонів?
Так, але діамант не просто так йому дістався. Він його вкрав.
І тепер він зберігає цей діамант в банківському сейфі,
де його дуже надійно охороняють.
Але він не може просто забрати його,
бо його тоді схоплять.
Він багач, але без грошей.
Я зрозумів.
Але будь обережний. І з'ясуй, чи вона зраджує мені з ним.
Босе, чому б ви надали перевагу: що вона зраджує, чи ні?
І так я дізнаюся, який результат вас ощасливить, босе.
Краще, щоб це була неправда.
Але якщо це правда, то так і кажи.
Не бреши.
Я маю знати коли, як і де.
Добре, босе.
І тоді я скажу, що з ним зробити.
-І з нею. -Із ким з нею?
-Жінкою. -А що ти з нею зробиш?
Я? Нічого. А ми лише його караємо?
Є якісь проблеми?
Ніяких, а так правильно? Вона ж теж винна, ні?
-Чого вона перед тим не думала? -Перед чим?
-Перед зрадою. -То вона зраджує?
-Хто? -Моя дружина, йолопе!
Не знаю, це я гіпотетично говорив.
Гаразд, я йду, з'ясую і все вам доповім.
Але подумайте, це ж не лише його помилка, чи не так?
Якби вона не хотіла зрадити, він би її насилу не потягнув.
Руки прибери.
Привіт, котику.
-Привіт! -Привіт… пані.
Вікторе, потрібна допомога.
Звісно, але зараз не можу.
Бос попросив дещо зробити і…
А ви розкажіть, у чому ваша проблема.
Мені треба лампочки, поміняти її треба.
Ага.
-Візьми драбину. -Звісно.
-Добре, Чай, котрому наваляємо? -Тому, хто мені наваляв.
Їх багато. Тобі всі наваляли?
-Ні-ні. -Котрий?
Отой качок.
Котрий качок? Вони всі качки.
-З бородою. -Котрий? Ти знущаєшся?
-Отой. -Отой.
Котрий, отой?
Йому торба.
Якщо не буде виходити, піднатуж дупу, і вийде.
Якщо очкуєте, я піду.
Тихо, Улісе, ми йому наваляємо, а не вб'ємо.
Агов, мадмуазель. Мадмуазель!
Мадмуазель, перепрошую.
Халк у спідниці.
Так, я до нього.
Тебе Любов шукає.
-Перепрошую? -Що ти сказав?
Підійди сюди.
Чув, ти хочеш кохатися силоміць,
я подумав, що може ти й мене полюбиш.
Що ти сказав?
Хочу тебе цьомнути. Можна?
Ну спробуй!
А ти не зелений? Тобто…
Тримай.
Я схожий на зеленого?
Облиш, зараз не час.
Тримай.
Любов, бий його!
Він обламав йому роги!
Браво, Любов! Ти йому наваляв!
У ніс, тоді ногами, всюди! Розвалив кабіну!
Шикарний аперкот, братан, тьху-тьху,
навіть як на мене.
-Пішли! -Ти в нормі?
-Так. -Ти його розвалив!
-Та годі. -Серйозно, розвалив кабіну йому.
Любов!
-Ребеко, це недобре. -Що недобре?
-Він знає. -Що він знає?
Він знає про нас. Ну взагалі, про тебе.
-Що він знає? -Що ти зраджуєш.
-Що? -Так.
Він нас уб'є.
Поки лиш тебе, бо про мене він не знає, а розказувати я не хочу.
Тобто не хочеш розказувати?
Спокійно, у мене є план, ходи.
Зробимо так.
-Я скажу, що стежитиму за тобою. -Так.
Це погано, але й круто,
я матиму причину бути біля тебе.
-Є ідея. Тікаймо. -Прокинься. Тікати?
Він зрозуміє, що це я. Не розумієш?
Зробимо так. Походиш собі по місту, я стежитиму за тобою,
а тоді доповім. що ти вірна дружина, і все тоді буде в шоколаді, добре?
Мені було складно прийти…
але…
але я прийшов.
Затори були?
Ні, тому що я купив машину, електромобіль.
Я чув.
Радий, що доклався до твоєї покупки.
Мар'яне, скільки разів ти мене чогось просив? Хіба я колись відмовляв?
Хіба скаржився? Чи казав, що не можу?
Чи я казав: «Мар'яне, я допоможу».
Ви останнє казали.
Чуєш, як гарно звучить? Повтори ще раз.
«Мар'яне, я допоможу».
То чому ти теж не можеш мені помогти?
Вибачте, я можу. Я ж прийшов до вас. Чим можу допомогти, босе?
Насамперед я хочу, щоб ти ставився до роботи радісніше, веселіше.
Ось так, Мар'яне!
Як я можу допомогти?
Бачиш, ти можеш. Слухай уважно.
Бачиш цю пляшку?
Я не хочу пити.
Важливе те, що в ній. Надзвичайно важливе.
Ця пляшка має опинитися в хлопців з тієї особливої камери.
Я розумію, але зробити це буде нелегко, ні.
Нелегко.
Босе, на вас чекає хтось важливий.
Каже, що має дещо вам показати.
Мйоаро, якщо я натискаю на цю кнопку, то це означає,
що мені набридло лайно,
яке мені тут хтось впарює.
А ти маєш прийти й розказати щось конкретне.
А не що хтось має дещо мені показати. Щось конкретне!
«Прийшов пан Васіле показати вам… головки сиру!»
Якщо метафорично. Розумієш?
Я розумію, якщо метафорично.
Добре, іди.
-Одразу до справи. -До справи.
-Тут? -Тут на ліжку.
-Так, тут. -Переходимо одразу до справи.
-О так, до справи. -До справи!
Почекай! Гляну, хто це.
Хто? Хто, скажи мені, хто твоя крихітка?
-Це він. -Хто «він»?
Твій бос, ой, чоловік, мій бос.
Не відповідай.
Якщо не відповім, він запитає, чому,
що я тоді скажу?
Гадаєш, зараз пора відповідати?
Пора — коли він дзвонить.
Дозволь відповісти, добре?
Добре, відповідай.
Не рухайся. Лежи отак хвилину й ні слова.
Алло, так, босе.
Ні, вибачте, не чув, тому що
не міг знайти мобілку.
Я просто зайшов на пиво.
Так.
Ні, тут є одна пані, хлопець розповідає анекдот, а вона сміється.
Так, ні. О, як добре. Маю на увазі, що не чую вас добре.
Тепер добре чую, так, босе?
Так, що відбувається?
Що ви кажете? Звісно.
Я стежу за нею, вона в місті.
Я зараз на ній. На хвості в неї.
Так, босе.
Звичайно, що не втече. Ніхто тут не втече.
Усе буде добре. Ні, босе.
Слухайте, коли коханець прийде, я буду тут як тут.
Ще трохи постежу й піду назад.
Так, ваша дружина повертається,
повертається додому,
нема сенсу далі за нею стежити,
ми всі знаємо, де вона.
Кохаю тебе. Я сказав, що вона вас дуже кохає.
Ваша дружина.
Гадаю, вона вам не зраджує, чесно.
Кладу слухавку. Ні, ви покладіть.
Кладіть ви. Гаразд, я покладу.
-Руки геть. -Чому?
-Руки. -Ще трохи.
Задушити тебе хотілось! Руки!
Я ще не бачила таких підлиз, як ти.
«Так, босе, добре, босе, зараз, босе, звісно, босе».
«Буде зроблено».
Усе, на що ти здатен.
А що я маю робити?
Що? Нічого, просто будь чоловіком.
Забрав жінку —
то забери і його бізнес.
І вбий його.
Тоді я побачу, на що ти здатен.
Якщо ні, то все, що я робила дотепер — надарма.
А може, ти просто мене не любиш.
Як я можу тебе не любити?
Ти життя моє.
Знаєш це, правда?
Але як я захоплю бізнес?
Як уб'ю його?
Він один з найхитріших мафіозі в цій країні.
Так?
То це я йолоп. Я йолоп, а не ти.
Треба вернутися до нього.
Він мужчина.
-А я? -Ти? Шматок лайна!
Може обережніше з тим, як ти до мене говориш?
Серйозно? Або що зі мною зробиш?
Відлупцюєш мою маленьку дупку?
Прив'яжеш мене до ліжка?
Що ти зробиш?
Нічого.
Краще біжи до свого шефа.
І від сьогодні
обоє будемо цілувати йому дупу, не лише я.
От тільки ти робиш це…
більш пристрасно.
І частіше.
То не міняти лампочки?
Засунь її собі в дупу.
Але будь обережним, дуже обережним, не випий з неї ні краплі.
Ні, я нічого не вип'ю.
Кажу, я не хочу пити.
Якщо вип'єш ковток, один лише ковток,
то більше не зможеш кермувати своїм електромобілем.
Коханий, можеш сказати, чому за мною стежить той ідіот, Віктор?
Я вийшла в місто й зрозуміла, що він за мною стежить.
Підозрюю, це ти наказав?
Рибко, у мене розмова з цим паном,
поговоримо потім.
Ні, я можу почекати, це взагалі не проблема.
Бачиш. Він не проти. Дякую. Мене звати Ребекка, я його дружина.
Моє шанування, Мар'ян, приємно…
-Сядь. -…познайомитись.
Ну, то чому цей ідіот Віктор стежить за мною?
Поняття не маю.
Я не до тебе говорю — до чоловіка.
Мій чоловік — дуже недовірлива людина.
Напевно, він думає, що я йому зраджую.
Так заведено серед багатих.
Ми стежимо за жінками,
коли ми невпевнені в собі самих.
Якщо маєш, що мені сказати, кажи прямо в лице.
А не шли стежити за мною своїх псів. Це дратує.
-Мар'яне, можеш іти. -Гаразд, я вже йду.
Ґречно дякую.
Мар'яне, ідіоте, візьми пляшку. Ти ж через неї прийшов.
-Дякую! -Мар'яне!
Твої окуляри.
-Пробач. Я мав довіряти тобі. -Так.
Так, я сказав Віктору стежити за тобою.
Але тільки тому, що ти дуже холодна останнім часом.
Твоя мама теж була холодна, але ти не наказав стежити за нею.
Мама померла. Це не анекдот.
Я хочу, щоб ти звільнив Віктора.
Будь ласка, подумай логічно, ми довіряємо йому.
Він прекрасно розбирається в ділі.
Босе, прийшов пан Васіле.
Він хоче показати вам сир, якщо метафорично.
Мйаоро, можеш писати заяву про звільнення.
Красно дякую.
-Чому? -Бо ти дурепа.
Я зрозуміла, іду напишу, якщо метафорично.
Немає тем для розмов?
-Заткни пельку. -Чому?
Бо я так сказав.
Мар'яне, чому ти так затримався?
Батарея в машині сіла. Я її аж сюди штовхав.
Ці електромобілі класні, але в них проблема з…
-З чим, Мар'яне? -З… інфраструктурою.
Гадаєш, ми на тебе тут чекаємо, як бовдури,
щоб поговорити з тобою про інфраструктуру?
Хочете поговорити про це? Спасибі.
Бо мені нема з ким це обговорити.
Гадаю, це тому, тому…
«Тому», давай сюди пляшку вже!
Я по неї тебе послав.
Ти ж не засунув її туди?
Не засунув, бо вона завелика, і не влізла б туди.
Поруч засунув.
Гадаю, річ у тім… що мають бути зарядні на дорозі.
Іди до біса зі своїми зарядними!
У дупу їх собі засунь!
У тюрмі про машину говорить.
Не можна… усамітнитись, навіть у своїй власній камері.
Подивимось…
Що тут у нас?
Ну, і що тут у нас?
Що це таке?
Дійсно, що тут у нас?
Йолопе, не говори мені тут «у нас». Це на нас трьох.
Нумо на чотирьох.
Або я розкажу їм, що ви плануєте.
-Що? -Та я тобі.
Почекай, Любов, відпусти, він щойно на мене нарвався.
Ти що дзявкнув?
Недомірку, викажеш нас?
Ти стукач?
То ти так хочеш померти?
Зараз тебе грохну. Усі грохнемо.
Якщо донесеш на нас коменданту тюрми,
ми скажемо, що ти не глухонімий.
Коли з'ясується, що ти збрехав,
вони збільшать тобі термін втричі. Іди, телепню.
Чекай, як тебе звати?
Що ми зараз робимо? Зав'язуємо дружбу з ним?
Ми його грохнемо.
Зарізати тебе?
Чи може…
Отруїти тебе?
Чи те, і те?
Заріжемо й отруїмо.
Дурний тебе піп хрестив. Спершу отруїмо, а тоді заріжемо.
Чи може, ти віддаєш чомусь перевагу?
Я не хочу на вас доносити.
Я просто думав, що ви можете взяти мене.
Неправильно думав. Пішов уже додому.
Тобто на своє ліжко. Уперед.
Ще раз розізлиш нас —
зробимо з тебе олів'є. Зрозумів? Пішов.
То як ця штука працює?
Не знаю, бос сказав, що переносить тебе на 20 метрів.
Нам треба випити це, коли нас випустять ближче до огорожі. І…
А якщо не спрацює?
Спрацює, тільки треба в правильному напрямку перенестися.
Любов…
може ти перший, братан, покажеш нам усе?
Дивіться, у кого тут ідеї з'явилися.
Ти придумав, ти сказав — то ти й роби.
Та ні, я стомився. Іду щось почитаю.
Тобі читати припекло?
Ти ніколи нічого не читаєш.
Вибач, Чай, але я багато прочитав.
А ти згадай, як ми ходили по ліки
і взяли той аркуш, той аркуш паперу.
Ми серйозно будемо зараз вирішувати, чи ти інтелектуал, чи ні?
Прямо зараз!
Ми обісралися зі страху, зізнайтеся.
Прямо зараз! Прямо зараз спробуємо це! Прямо зараз!
А якщо буде боляче?
Мусить трохи боліти, не боліти воно не може.
Наші тіла тут зникнуть, а з'являться за огорожею.
Отже, ми тут розтанемо й зберемося докупи біля огорожі.
Наслідки мусять бути.
-Що він сказав? -Любов, що з тобою?
Ви колись рвали собі зуб?
-Я ні, стоматолог. -Один раз.
-Не боліло? -Трішки.
Він забрав свій зуб звідси, він зник,
а тоді з'явився в іншому місці.
-Але біль лишився тут. -Отже, болить.
То що ми тоді, зуб чи біль?
Любов, зачекай хвильку.
Хай недомірок вип'є, і буде видно.
Гарна ідея. Пискун, ану злізь звідти.
-Як справи, Василіко? -Добре, босе, у вас?
Знайшов те, що я шукав?
Звичайно. Десять пацанів, які знають, як треба вламуватися,
чітко виконують накази й не створюють проблем. Вони ваші.
Ну ж бо, покажи мені їх.
Ось, босе.
А малий що?
Він основа.
Добре.
Коли мені їх треба буде, я повідомлю.
Дивись. У мене є телефон, який не можна відстежити.
Я напишу тобі, куди їх привести.
Чого зириш?
Може краще подзвоните?
Чому не написати?
Чого вилупились?
Я не вмію читати.
Не смійтесь, босе.
-Добре, братан, я тобі подзвоню. -Так краще.
Маленький бонус пацанам. Купиш їм цукерки, га?
Чекай на мій сигнал.
Зуб даю.
Що не так?
Пішли.
-Більше? -Трішки.
Ось на, пий.
Чому я?
-Бо ти хочеш пити. -Так.
Я хочу пити?
Так, дуже.
Але я очкую.
Йолопе, тобі нема чого тут боятися.
Хіба твої братани не з тобою?
Хіба ми б дозволили, щоб з тобою щось погане сталося? Ми всі тут, разом.
Якщо загубишся, підемо тебе шукати.
Обіцяєш?
Ось тобі хрест…
як збрехав…
-хай геть йду. -хай помру.
Забув? «Ось тобі хрест, як збрехав, хай помру».
Пий.
Секунду.
Відсуньтеся.
Щасти!
Нічого там нема, облиш.
Він зник, ти що, здурів?
Братан…
Я ще ніколи такого не бачив.
Братан… воно працює!
-Працює. -Він ласти склеїв.
Живий він, не біси мене тут.
Працює!
Чай, зосередься, я тебе прошу.
-Любов, я очкую. -Візьми себе в руки!
-Він вмер. -Не вмер він, чуєш мене?
Ідемо пошукаємо його, щоб він не напартачив.
-Любов. -Мар'яне!
-Любов, я очкую. -Заспокойся.
-Я боюся. Не можу більше! -Годі вже. Мар'яне!
Заткнися.
Що… що вже сталося?
Зараз ригну через нього.
Знаєш того нашого йолопа?
-Він втік! -Заткнися!
-Кого? -Йолопа.
Так.
Він пішов купити собі печива й досі не повернувся.
Він зник.
Уже був відбій, ми не хочемо, щоб у тебе були проблеми.
-Можна ми підемо пошукаємо його? -Ви тільки проблеми мені створюєте.
Пане Мар'яне, я пошукаю.
У мене тут всі кореші.
-Я піду пошукаю. -Ні, я піду з тобою.
Ті пацани, з якими ви билися… у них зуб на вас.
-Тобто яким ми наваляли. -Уже неважливо.
-Ось він! -Зирте, він сам вернувся.
Вернувся, мамою клянусь, він тут!
Хлопче…
Не виходи нікуди сам, чуєш? Тому що… в мене слабке серце.
Він нас усіх вижене.
-Ну, не нас… -Не те щоб ми були дуже проти.
Усе, зараз…
-Відбій. -Відбій.
-Іди. -Бувай, Мар'яне.
-Зачекай! -Зажди хвильку!
-Ні, Мар'яне, не ти! -Пане Мар'яне, не ти.
Ти виконуй свою роботу.
-Йолоп. -Йолопе, це ти?
Це я.
Підійди сюди.
Сідай на своє місце.
-Любов! -Не рухайся.
Це ти, йолопе? Мамою поклянись, це ти?
Це я.
Ми всі небіжчики!
Хто тобі пише?
Що?
Хто тобі пише так пізно? Це знову той ідіот?
У нас був з тобою прекрасний момент. Короткий, але прекрасний.
Хочеш сваритися?
Ти знаєш, що я його ігнорую.
Нехай він зникне.
Тобі треба бути чарівником.
У мене є настрій для жартів?
У мене є настрій для ревнощів?
Зажди хвильку, я йому відпишу.
Відписуй.
Я більше не хочу про тебе знати.
Я ніколи тебе не любила.
Особливо тому, що ти був маленьким. Зникни!
Ти справді думаєш…
що він повірить, що це я?
-Ребекко? -Так.
-Поглянь мені у вічі. -Дивлюся.
Я дуже тебе кохаю. Ти життя моє. Я усе б для тебе зробив.
Але правила встановлюю я.
Якщо він знову
хоч раз напише…
я зміню твій номер телефону
і пошлю хлопців за ним.
Зрозуміло?
Усе, заспокойся, тихо.
Виродку, налякав мене.
Я трохи роздратувався… трішечки.
-Щось відчуваєш, братан? -Нічого. Узагалі нічого.
Усе. Сьогодні тікаємо.
Але сьогодні не можна.
Удень не можна, тому що нас запалять охоронці.
Тікаємо вночі, я говорив з босом.
Опівночі перед воротами буде авто.
Сідаємо, їдемо в казино, а далі вже все просто. Готові?
Мамою клянешся, що не боляче?
-Болить чи ні? -Ні.
Я очкую.
Чай, будь ласка, нема на це часу.
Будьмо!
Пацани, я думав, що ми друзі.
Я помилився.
Є! У нас вийшло! Ми втекли!
-Що таке? -Ми дещо забули.
Чай! Де Чай?
Чай?
У нас нема чаю.
Є віскі в термосумці, якщо хочете.
-Ні, Чай — це наш кореш. -Зачекай.
Він там.
-Стій. -Та стою!
-І? -Хай знову вип'є.
Та пляшка ж у мене.
-Передам йому через огорожу. -Та охоронець запалить!
Назад хочеш? Потім його витягнемо.
Сніг, ти ідіот. Я заради нього сюди прийшов, а не заради тебе.
Дебіл!
Зачекай, я на секунду.
-Добре, добре! -Любов!
-Ти чому все не випив? -Та випив.
Тоді чому ми тут, а ти там?
Ви більше випили, клянуся.
Ти його більше любиш.
-Тебе не мало бути! -Тихо!
Я просуну через огорожу.
Не вийде. Ти все на землю виллєш.
Має рацію.
-Любов, я очкую. -Усе, я знаю, що робити.
Я надпиваю ковток, ти притуляєшся губами,
і я передаю тобі.
-Виходить, ти його поцілуєш. -Нікого я не цілую.
-Ви ж торкнетесь губами? -Має рацію.
-Ти хочеш там залишитись? -Ні. Цілуй мене.
Слухай уважно. Не ти мені передаєш, а я тобі. Ясно?
-Цілуй. -Я тобі передаю, а ти ковтай.
Цілуй.
Що ти кажеш?
Ми помінялися місцями? Сніг, де він?
Я відвернувся, щоб не бачити поцілунок.
-Не цілував я нікого! -Не чеши мені фігні.
Любов! Любов, Сніг, ви ще там довго?
-Братан, я вибрався! -Красунчик, мамою клянусь!
-Зачекайте на мене. -Ми втекли.
Поїхали.
Поїхали, ми вже готові.
-А я казав… -Знаєте, яким я почуваюсь?
Непереможним. Якби мав, я б навіть рак поборов!
Сніг, не навроч, бо я тобі вже не зможу допомогти.
Завжди кажу: «Що вас не вбиває, робить вас сильнішими».
Любов, а нам не треба ховатися? Вони напевно нас шукають.
Ні, зараз не треба. У тюрмі вже давно відбій.
А завтра буде сигнал тривоги.
Ми вже будемо в Болгарії тоді.
Часом не можу зрозуміти, чому ти вже не зникнеш з моїх очей?
Ти таки йолоп. Що ми забули в Болгарії,
якщо в Румунії все те саме?
Справді? Тоді я додому.
Як додому? Для чого я тебе витягнув?
Тому що в боса є для тебе діло.
А якщо за кордон, що він мені зробить?
До Нового року не доживеш.
-Тоді я трішки затримаюся. -Ясно?
Ми зараз прямо до нього?
Уже наче пізно. Не знаю… Може, він спить?
Сьогодні будете ночувати в готелі боса.
У вас нові посвідчення особи. Ви інші люди.
У вас змінилися імена. Костель, Джордже й Едуард Петреску.
Ви брати,
ви троє.
-Я Джордже! -Едуард.
-Мені випало «Костель». Негарне ім'я. -Уже пізно.
Ви не вибираєте. Вам уже присвоєно імена.
У вас нові посвідчення особи, нові фото.
Я Джордже.
Едуард.
Та ну, я й далі Костель.
Як твій бос знає, що ти теж і мене витягнув?
Коли ти прийшов, то казав, що лише його витягнеш.
-Я казав… -Заткнися, стули пельку.
Я не казав тобі, що босу треба троє пацанів для діла?
Я казав йому, що ти надійний,
але він наче не повірив.
-Чого… -Не патякай.
Любов, хочу дещо запитати, але не кричи.
Якщо я попісяю на щось, воно зникне?
Я на нього посцяю й не буду Костелем.
Не думай стільки.
Я наклав у штани, страшно глянути.
Швидше там, Сніг!
-Точно нічого не хочеш? -Кажу ж, точно!
Ти точно йолоп.
Ми йдемо їсти!
-Добрий вечір. -Добрий вечір.
-Донер з яловичини! -І курячу шаурму, будь ласка!
Я ж сказав, що беремо донер.
Я хочу курячої шаурми. Засмакувало мені.
Хлопці, у нас тут страви, як у Німеччині.
Точно!
Вибачте, будь ласка, пане…
А я казав, що ти мене ганьбитимеш. Їж, що даю, і все.
-Добре. -Донер з яловичини з картоплею фрі.
Обід-комбо? І цибулю з гострим соусом?
-Так. -А що ви хочете замовити?
-Дайте донер. -Курячий чи з яловичини?
-Перше. -З цибулею й гарячим соусом?
Без соусу, у мене геморой.
Які напої до ваших комбо?
-Мені воду. -А вам?
-Теж воду. -Гаразд.
Ні, він взяв воду, у нього буду пити.
-Добре, 58 леїв. -Який ти чесний.
-Без решти. -Номер замовлення — 334.
Коли приготують, номер стане зеленим.
Це донер, а не шаурма. Смачного.
Спасибі, я знаю, це ідіот цей не знає.
Що в тебе, курятина?
-Зажди, спершу треба помолитися. -Я щойно втік з в'язниці, відчепися.
Молимося або не їмо.
Подай руки.
-Поможи нам, Боже. -Йому.
-Ні, нам. -Поможи нам.
Мені й тобі.
-Так. -Щоб ми не вернулися туди.
-Куди «туди»? -Туди, звідки прийшли.
-Будеш дурнем, вернешся. -Ні.
Амінь. Треба разом сказати «амінь».
-Амінь. -Амінь. Якщо не поїм, я тебе вб'ю.
-Слухай, це Горія? -Так, Горія.
Мені подобається, як він співає, наприклад:
Мені добре з тобою Роблю, що серце каже мені
Братан, часом ти мене лякаєш. Чесно.
-Роблю, що серце каже мені? -Ти йолоп.
Це Горія Варлан, а не Бренджу.
Яка різниця?
Для цього ми й прийшли.
Слухайте. Ідіть на рецепцію й поселіться.
У номері буде новий одяг.
На рецепції вас чекають три гарненькі дівулі.
Їжте все, що заманеться. Платити вам не треба.
А тепер у мене є три важливі правила. Перше.
Не говоріть ні з ким, окрім як з дівками.
Друге. Ви не граєте в казино ні на один лей.
Третє…
Зрозуміли?
Усе, вилазьте.
Обережно, обережно! Двері!
Повертай наліво.
Сніг, подобається?
Так класно, наче ми в Дубаї.
-Де ти в Дубаї був, босяче? -Не твоє діло.
Зосередься.
-Як готель називається? -«Фенічія Ґранд Готель».
Ти тут був раніше?
Отам написано.
На нас усе нове, аж виблискує.
Гаманці набиті бабками.
Люблю таке життя. Можу звикнути.
Так, непогано.
-Хочу любові. -Кабіну розвалю.
Я не про тебе, я про дівок.
Він згадав їх, я подумав, може, у тебе є дівка.
-У мене? -Так?
Я вже давно порвав.
Два тижні тому. Не пам'ятаю я ніяких дівок.
Якщо жінок нема, то нумо хоч травку покуримо.
-Я подзвоню. -Зажди. А для чого тут дружбан Сніг?
Я наберу, і нам привезуть якісний кайф.
Ніхто нікому не дзвонить. Досить!
Ми більше не Чай, Сніг і Любов.
Ми тепер Джордже, Едуард…
і Костель.
Перестаньте ржати з мене, мені не подобається це ім'я.
Досить вже жартів.
Ніяких контактів з іншими. Добре?
Використовуємо ці імена, щоб звикнути.
Гаразд? Готові? Костелю?
-Джордже? -Це я.
Уперед. Панове, пора зустрічати наших леді.
Якщо буде повна, вона твоя.
Чому моя?
Залиште мені всіх товстух.
Це не вони?
Після тюрми мені будь-яка підійде.
Не знаю, я їх не приводив, пішли.
-Що ви робите, юні леді? -На пляжі засмагаємо.
-І як пляж? -Холодний, не видно?
Не видно, він маленький. І в тебе теж, бачу.
Ти маєш знати, ти ж з Камеруну, чи десь звідти.
Відійди, Джордже. Я в цьому ас.
Гляньте на нього. Він ніби навпомацки вдягався.
У тебе великий рот. Хочеш щось поїсти?
-А в тебе є гроші на ресторан? -Це мій ресторан.
Чого ти так руки тримаєш? Дезодорант зацементувався?
Ні, він як той, що хліб отак носить зранку.
Любов… Едді, дозволь мені.
Заткнися, тут твій свекор прийшов.
-Аль Капоне! -Пую Калінеску.
Не звертай уваги, продовжуй.
Чекайте, це не вони.
Ми переплутали, це не вони. Ходімо.
А хлібник непоганий.
Непоганий, але це як завжди, ти їх всіх відлякуєш.
Пую з голови не виходить.
Ваше здоров'я, леді!
Крихітко?
Так, я до тебе.
Просто з цікавості, ким ти працюєш?
Серйозно?
Вигадати тобі щось, чи що?
Чи ти серйозно?
Джордже, що це за питання?
-Вони професіоналки. -Ти певен?
Добре є.
Гадаю, ви щось переплутали.
Ми не шлюхи.
Це правда.
Ми професійно дуримо багатіїв.
А ще Зіна може начистити вам пику. Вона це з готуванням поєднує.
-Як? -Отак.
Я начищу вам пику, якщо будете патякати.
-Усім усе зрозуміло? -Глянь на неї!
Бос витягнув нас з тюрми для вашої команди.
Післязавтра йдемо на діло.
Якщо ви сьогодні шукаєте лярв, то всього вам найкращого.
-Щасти, хлопці, бережіться. -Правильно. Добраніч.
Чекай хвильку.
Чуєте, я заплачу.
Я за все заплачу.
От лайно.
-Журба. -Гівна!
Риму тут підбираєш?
-Ні, вони вкрали наші гаманці. -Що?
Вони вкрали гаманці. І нашу пляшку.
Я біжу в номер.
Костелю, знаєш, що твій брат-камерунець зараз зробить?
Кажи.
Він покаже їм, що пляж не холодний. Розумієш, про що я?
-Будьмо. -Будьмо.
-Ва-банк. -Ва-банк у покері. А це блекджек.
-Я зрозумів, чудово. Ва-банк. -Гаразд.
Дама і вісімка.
Тобто разом 18.
Будете тягнути ще чи досить?
На одній дамі не зупинюся, давайте всі.
-У вас 28, ви програли. -Як це я програв?
-Собі не роздаєш? -Ні.
Роздавай ще, я виграю.
Нащо роздавати, ви вже програли. Вибачте.
-Я програв? -Так.
Підійди на хвильку. Як тебе звати? Флорін? Підійди сюди.
Вибачте, я не можу покинути стіл.
Ходи, я нічого тобі не зроблю, ходи.
-Ні, пане? -Ходи.
Не розумію цього всього, ва-банку, і…
Думаєш, я бовдур?
Іди до біса, виродку.
Клоун прийшов.
Хто воротар, куди забивати?
Тихо, Танто, дивися, він якраз між типаж.
М'язи й мізки.
Так, як люблю.
Ходи до вікна, я покажу тобі, що мені подобається.
-Ходи зі мною. -Іду з тобою.
Ти малий засранець! Ану вимітайся звідси!
Погляньмо на ці записи.
Що ви тут бачите?
Йолопа, що здійняв бучу в моєму казино.
Ти…
Навіть попри те, що вам було заборонено грати.
Саме тому, щоб вас ніхто не помітив.
Це було єдине, єдине правило.
Ти, Чай, вирішив підчепити якихось панянок,
і куди ти пішов?
Прямо до моїх дівчат. Яких спробував зґвалтувати!
-Я хотів лише… -Заткнися, бо морду наб'ю.
Мармизу.
Морду, я чітко сказав.
Морду.
А ти, Любов, третій ідіот,
зробив те, що лише цілковитий клоун міг зробити.
Як ти міг перелити воду з квіткової вази в пляшку,
вартістю два мільйони євро?
А тепер
або повертаєш мені два мільйони євро,
або підеш туди, куди треба, — крізь двері.
Босе…
Я піду, без проблем, лиш скажіть, куди.
До банку. Проникнеш у банківську комірку.
Уночі.
А там, у комірці під номером 503
зберігається щось надзвичайно, надзвичайно цінне для мене.
Вибачте, босе,
але я думаю, що він не зможе проникнути вночі в банк крізь двері.
Серйозно?
Босе, може ще візьмемо трохи тієї святої води?
-Він дебіл? -Я з'ясую, босе.
Будеш платити два мільйони?
-Маєш стільки капусти? -Не маю.
Босе, у мене є ідея. Гадаю, нам треба зробити це старим методом.
Босе, якщо води в нас немає, то буде інший план.
Босе, що в комірці 503?
Начальнику, агов.
Що там?
-Вони втекли з камери. -Хто?
Вони троє!
Як вони втекли?
Телепортувалися.
Смієшся з мене? Зараз вгрію.
Боже збав, начальнику, не сміюся.
-А ти не був глухонімим? -Я? Так.
То що сталося?
Начальнику, цієї ночі мені наснилося,
що моя мама молиться за мене.
І поглянь, це диво! Я можу говорити.
От би ще сто разів наснилася.
Я зараз поясню.
Ти знаєш, що в нас завтра третя річниця весілля?
Знаю.
Подай склянку.
-Тримай. -Дякую.
Знайшов щось гарне для мене?
Пам'ятаєш діамант, який тобі показав твій колишній?
Як я могла б забути той діамант?
Я казала тобі сотні разів, що це…
найпрекрасніша річ, яку я бачила у своєму житті.
Він…
досконалий.
Я нічого так не жадала.
Той гівнюк навіть не дав торкнутися.
Завтра, на нашу річницю,
той діамант буде твій.
-Що? -Так.
-Той діамант за 20 мільйонів доларів? -Той самий.
Ти купив його?
Ми маємо стільки грошей на таке?
Для тебе — усе на світі.
Щоб ти знала, як я тебе кохаю.
Так?
-Знаєш, як я тебе люблю? -Як?
-Дуже-предуже, мій ведмедику. -Дуже?
Він досконалий.
Усе життя прагнула його.
Я його обожнюю.
А я обожнюю тебе.
-Зажди, це Віктор. -Віктор? Тоді не підіймай.
Це важливий день.
Наш день — це набагато важливіше.
Він шукає діамант.
Ага, ну тоді послухаймо, що він хоче.
-Що там? -Що він хоче?
-Зараз? -Зараз?
Побачимось в кабінеті, я спущуся за п'ять хвилин.
Ну що, знайшов діамант, котику?
-Ребекко! -Що ти тут робиш?
Ти здурів? Руки!
Дещо розкажу й піду.
Він може прийти хоч зараз.
-Я думаю лише про тебе. -А я ні.
-Я тебе люблю. -Я тебе не люблю.
То тобі байдуже на все, що було між нами?
Звільни мене від цієї маячні.
Мені треба справжнього мужчини. А ти пацюк. Зрозумів?
Мій чоловік — мужчина.
Завтра я подарую тобі найпрекраснішу річ у світі.
-Серйозно? -Так.
Що ж, є дехто, хто точно зробить кращий подарунок.
Навряд чи хтось мене випередить завтра,
бо завтра я подарую тобі діамант на 20 мільйонів доларів.
Я не хотів тобі казати, але кажу, тому що я тебе кохаю.
Діамантище.
Ага, і два квитки на Гаваї, бо я хочу, щоб ми там залишилися.
Ось, Гаваї. Я хочу, щоб ми залишилися там і були щасливими.
Хочеш чи ні?
-Серйозно? -Так.
Але як? Де ти візьмеш такий діамант?
У тебе ні гроша.
Не тобі за це переживати, правда?
Це справа мужчини. А ти жінка.
А що жінка робить? Пакує валізи.
Гаразд, мені треба йти.
Щоб завтра ти була готова. Домовилися?
-Ще одна річ. Це важливо. -Ребекко, не тут.
Не це, не це. Ти маєш його вбити.
-Кого вбити? -Мого чоловіка.
-Ти маєш його вбити. -Убити боса? Я не можу.
-Ні? -Ні.
Дуже добре подумай, якщо ми втечемо разом,
він все зрозуміє, поженеться за нами і вб'є.
Розумієш?
Або ти його вб'єш, або він тебе.
Якщо не зробиш цього, то без проблем, я нікуди не лечу.
Добре, я зроблю це задля тебе.
Будь готова завтра о першій годині.
Слухайте уважно. Щодня о першій годині відбувається зміна охорони.
Це літній чоловік, якому скоро на пенсію.
Його змінює молодий натренований хлопець,
якого ми хочемо уникнути.
Ідемо в зміну старого.
Перед першою дня. Це зрозуміло?
Коли ми зберемо всіх клієнтів,
залишаться дві касирки,
одна з них новенька.
Директор і охоронець.
Коли Тіна закричить, я знешкоджу старого охоронця.
Чай, займешся директором.
Стежитимеш за руками.
Якщо натисне на кнопку тривоги, ми звідти не виберимось.
Любов, береш на себе касирок.
Щоб не кричали, не натиснули на кнопку,
у тебе ж є вже досвід, так?
-Сніг, ти охороняєш охоронця. -Що я роблю?
-Охороняєш охоронця. -Охороняю охоронця?
Охороняєш охоронця.
Чув жарт? Я охороняю охоронця.
Дівчата, ми стежимо за клієнтами,
а ти, Любов, ідеш з директором до комірки 503.
У тебе є на це півтора хвилини.
Виходимо за три хвилини після входу.
Надіюся, це не важко для вас.
Ми вирішили робите те, з чим ви вже знайомі.
Хлопці, завтра зранку підйом о восьмій годині.
О дев'ятій сніданок. О десятій виїжджаємо до банку.
О 10:15 починається хаос,
о 10:40 повертаємося, віддаємо здобич,
а о 13:30 ми вже в літаку до Мадагаскару.
Серденько.
Навіть десантник не може прокинутися о дев'ятій ранку.
О десятій я лише встаю, ще не голодний,
тож ми пропустимо цей маленький сніданок.
-Правда, хлопці? -Я би поснідав.
-Що в нас на сніданок? -Чай.
-Чай? -Тож ми можемо одразу їхати до банку.
-Коли ти там сказала? Об 11:45… -Рівно о десятій.
Будемо там о 10:40, ми ж профі.
-Ні? -Так.
Серденько, ти така…
Чого ти хочеш на Мадагаскарі?
Засмагнути.
Увечері можете повеселитися, але не виходьте з номерів. Ясно?
Післязавтра будете багатими, поїдете, куди завгодно.
Кожен з вас отримає 300 тисяч доларів,
якщо ви все виконаєте.
Пані, панове, бажаю вам прекрасного дня!
РЕМОНТ НОН-СТОП
-З річницею, кохана. -І тебе з річницею.
-Іду принесу твій подарунок. -Зажди хвильку.
Так?
Думаю, Віктор хоче тебе вбити.
Я почула, як він говорив телефоном,
це видалося мені чимось важливим,
і він не знає, що я почула ту розмову.
Після цього він почав говорити мені щось, що він мене кохає…
Що в його голові…
Що?
Так.
І він мені показав два авіаквитки на Гаваї.
Гаваї?
Щоб ми разом полетіли.
Будь ласка, розберешся?
Я боюся за тебе.
Чому б це він думав, що ти полетиш з ним?
Це муляж, який мені дав бос.
Це копія діаманта з банку.
У комірці 503 ми шукаємо саме його,
усе інше залишимо на місці.
-Добре? -Так.
Знаєте, про що я думав цілу ніч?
Про Тіну.
Про себе, який я дурний.
Я дивлюся бойовики, пограбування там, усе таке.
Щоразу при пограбуванні,
після влому до сховища є два ключі.
Один ключ у директора,
а другий ключ — у власника, ні?
Вставляють обидва ключі — і готово.
-Ні? -Він має рацію.
І що тепер? Дзвонимо до боса.
Краще вертаємося й розкажемо йому про це.
-Ти здурів? Що робимо? -Ідемо як є, та й усе.
Як це «як є»?
Ми були б йолопами.
«Та й усе».
Ми зайдемо, як ідіоти,
подивимося на сейф як три, шість дурнів.
Сейф гляне на нас.
Ми навіть додому не вернемося.
-Можемо опинитися в… -Боже збав.
Побачимо все на місці. Що буде, то буде! Ні?
-Так і зробимо. -Не бешкетуй.
Не чіпай.
-Ти мене налякав. -Пішли.
-Вікторе, але ж немає… -Заткнися.
-У нас нема другого ключа. -Другого ключа!
-Ти крикнув на мене? -Ні.
Здалося, напевно.
Бачиш чорне авто?
Там бос. Ключ у нього. Іди.
Чекай. Ми йдемо без стволів.
Що тут у мене?
Ключ від твого сейфа в банку.
Я привіз тебе, щоб ти побачив, як ти втрачаєш свій діамант.
Дивись.
-Ось чому. -Босе.
Ти мене налякав!
-Вибачте, нам треба ключа від… -Обережно з ним, дуже обережно.
Добре.
Зачекай трохи.
Ось, тримай.
Що даєш, те отримаєш.
Будемо надіятися, що удача нині з нами. Пішли.
-Нікому не рухатись! Руки вгору. -На коліна.
На коліна, я сказала.
Руки, щоб я бачив!
На коліна!
Усі поставили телефони в мою сумку!
-Без ривків. -Мобілки, щоб ми бачили.
Щоб ми бачили, швидко.
-Тіно! -На коліна!
-Хіба директор не має тут бути? -Має.
Де він?
Агов, стій. Не рухатись!
-На хвильку. -Пане Пепе?
-То ви знаєте, хто я. -Так, я ваш палкий фанат!
Клянуся, я ваш фанат. Можна селфі з вами?
-Едді! Едуарде! Джордже! -Джордже!
-Потримайте. -Я?
Стійте, дайте зробити селфі! Це Пепе! Я хочу зробити селфі, і все.
Селфі.
Зніміть маску, щоб лице було видно на фото.
Як вас звати? Я вас тегну.
-Джордже! Тегніть мене! -Віддай йому ствол!
-Я лише… -Ти здурів?
-Просто селфі. -Бовдур.
Забери ствол!
Він бачив твоє лице.
-Хто? -Пепе!
І що? Він мій братан. Ти здурів? Що не так?
Бачу, у тебе таки пуста макітра. Убити мене хочеш?
Легше, маску порвеш.
Руки, щоб я бачив.
-Де директор? -У туалеті.
У нього є телефон?
-Ні, він тут. -Де він є?
Дай мені!
-Де туалет? -Там ззаду.
Не роби дурниць, або я завалю тебе. Я за ним.
Матінко!
Зайнято!
-Пане директоре? -Так!
Виходь з високо піднятими руками, швидко.
Хто це?
Грабіжник. Виходь, не чуєш?
Вибачте, я не можу. У мене харчове отруєння.
Якщо я встану, то обкакаюся. Почекайте трохи. Будь ласка.
Обісранцю! Виходи, або грохну тебе.
Убивайте, але я не можу вийти. Я б радше просто помер, прямо зараз!
Маєш десять секунд.
Красно вам дякую!
Знаєте, я зараз у дуже поганому становищі.
Справді дуже поганому. Надіюся, ви розумієте.
-Любов, усе в порядку? -Так, усе чудово.
Що?
Що ти робиш? Ти взяв глушитель в банк?
Щоб не робити гуркоту. Не люблю шуму…
Зараз як дам.
-Виходи вже. -Усе добре?
Добре, просто в директора проблеми зі шлунком.
Напевно, щось з'їв.
Щось з туалету, судячи із запаху.
-Що ви робите? -У директора діарея.
Так?
І що тепер робити?
Коли він закінчить, то й ми закінчимо.
А що ще?
Хвильку, будь ласка.
-Що? -Добрий день.
Добрий день.
Горло болить, тому я кричу на них.
У тебе болить під пупком?
-Так, у мене судоми. -Ти пітнієш?
-Так. -А біля паху?
Ні.
-У нього харчове отруєння. -Це очевидно.
-Ви з ним друзі тепер? -Ні.
Вилазь звідти!
-Секунду! -Вилазь звідти!
Що там з тобою?
Дякую вам за розуміння.
Доброго дня, дякую.
Чим можу вам допомогти?
Якби ви могли, відкрийте нам, будь ласка, банківську комірку номер 503.
Звісно, лише потрібен ключ і якесь посвідчення особи.
-Ключ! -Ключ і посвідчення.
Посвідчення особи.
-Ключ і посвідчення? -Так.
Гадаєш, ми так вдягнені, бо йдемо на Гелловін?
Ми грабуємо твій банк, ідіоте! Пішов, засранцю, уперед!
-Вибачте, але така річ… -Пішов!
У нас є певний протокол щодо клієнтів, і…
Іди, Гаррі Поттер недороблений.
Перепрошую.
Владнаю деякі справи й назад.
Так, босе.
Підійди, потрібна твоя допомога.
Босе, спершу ж мають хлопці вийти з банку з діамантом?
Ти не почув? Швидко! Роби, що сказав!
-Вікторе, я про тебе не дбав? -Дбали, босе.
Не давав усе необхідне?
-Усе. -Виверни свої кишені.
Тобто?
Вікторе, якщо там є два квитки на Гаваї,
ти помреш, мій друже.
Так, босе, є, але…
Я ж їду у відпустку після пограбування.
З ким? З моєю дружиною?
Ти мені казав про відпустку?
Ні.
Я поясню.
Нема що.
Зачекай, до мене дзвонять.
Може, щось у банку сталося.
Пацани, зараз!
Бос мертвий.
Це Віктор.
Швидко їдемо до аеропорту,
вони бачили наші лиця на камерах
і перехоплять нас.
Ні, не наші лиця,
тільки лице цього йолопа,
фаната серіалу «Лише любов».
Нащо ти зняв маску?
Бо це був Пепе, Пепе!
Думаєте, що в них є програма для розпізнавання обличчя?
Серйозно? Та заспокойтеся. Вони досі ще шукають Елодію.
Тоді в аеропорт.
-Так. -Ми не можемо туди їхати.
Наші квитки на літак у казино.
І наші гроші теж. Вони ж обіцяли 300 тисяч кожному?
Як вони дадуть нам 300 тисяч, як?
Двоє там на землі лежать!
Один мертвий, інший у крові!
Як вони нам гроші дадуть?
Ми продамо діамант.
Так, бовдуре, продамо діамант.
Заскочимо в ломбард по дорозі в аеропорт
і наберемо там грошей.
Це треба на чорний ринок.
Пішли на чорний ринок.
-Де він? -У тебе в дупі.
Ви всі бовдури.
Підемо до пані Ребекки.
Вона серйозна жінка.
Дамо їй діамант, а вона дасть нам сумки з грошима,
квитки, і вшиваємося.
Я вирішив.
Треба перевдягнутися.
Легше, мене захитує.
Я вже чула, що там сталося.
Мій чоловік…
Це вже не має значення.
Скоро тут буде поліція, тож нам треба поспішати.
Беріть ваші валізи з грошима, авіаквитки в них.
Дякую, можна порахувати?
Так, порахуй, будь ласка.
Пробачте йому, пані Ребекко, він…
Кажу, треба поспішати.
Літак скоро полетить.
Діамант.
-Чай? -Він був доброю людиною.
-Діамант, Чай. -А, діамант.
Зараз, секунду.
Чай?
Чай, діамант.
Любов, я не можу його знайти, присягаюся.
Де діамант? Що ти з ним зробив?
Я не можу його знайти.
Чому ти постійно мені проблеми створюєш?
-Чай? -Я не можу знайти.
Напевно, загубив.
Якщо ви загубили діамант,
то лишаєте валізи й нікуди не йдете.
Ні, зачекайте.
Дай мені його.
Діамант.
-Можна? -Прошу.
Вибачте, я так часом роблю відтискання.
-Я був спортсменом замолоду. -Чай?
Дякую, гарного дня.
Ой, я дві взяв… Вибачте! Гарного дня!
Вічна пам'ять. Спасибі.
Непогано мати гроші на приватний літак, правда?
Гроші є, але ж ми любимо натиск пасажирів.
А можна тебе притисну я?
Може, потім.
Ти найрозумніший на світі.
Ось чому я кохаю тебе.
Ти дивовижний.
Без Віктора б не вийшло.
Закоханий ідіот.
Так.
За десять годин — Південна Америка.
Нам не нудно буде в Коста-Риці?
З 20-ма мільйонами доларів не так просто занудьгувати.
-За нас! -За нас!
-Де діамант? -Розслабся, він у мене.
Він у мене біля серця,
щоб чути удари, чути карати.
-Я не міг тут продати діамант. -Знаю.
Поліція пасла мене,
щоб глянути в сейф.
Мене бісило, що той виродок мацав тебе щоночі.
Слухай, щоночі цього не було.
Все одно це ти послав мене туди,
щоб ми викрали діамант.
Так. Я радий, що все закінчилося.
Дай мені його.
Примусь.
Жартую.
-Ото дупка! -І в нього непогана.
У Зіни якась штука, схожа на діамант, який ми вкрали.
Зовсім мізки попаяло? Хвалишся?
Візьми мікрофон, щоб усі почули, що ми вкрали діамант.
-Ніна розповіла мені секрет. -Який, що їй подобається Любов?
То я їй подобаюсь?
Так, але тепер це не секрет!
Діамант в її руках справжній, вона дала Ребеці фальшивку.
Що це?
Тобто «що це»?
Діамант за 20 мільйонів доларів, через нього вся буча.
Ти дурна? Він же легенький.
Ви збожеволіли?
То в нас не лише 300 тисяч,
а ще 20 мільйонів!
Заткнися!
Голосніше, йолопе!
-У нас 20… -Заткнися!
-Заспокоймося. -Ходімо вже через ту штуку.
Я вже чую запах грошей, пляжу, випивки, любові, пішли вже!
Хочу вже звикати до цього.
Може звикнете до холодного душу,
туалету в камері,
старих нар і ще кількох років в'язниці.
Я довго вас шукав,
але коли я побачив, що сталося з босом у банку, я зрозумів, чому ви втекли.
Не знаю, як і де. Але це я теж з'ясую.
Ви подивіться на нього!
Ледь інфаркт не дістав.
Ти налякав мене, Мар'яне.
Бачу, у тебе нові манатки.
Уже краще граєш.
Ти ходив на драмгурток у школі?
Ти будеш ходити на гурток у карцер.
Ми вже стільки знаємося.
Знаю, що це на вигляд досить погано, але це не так.
Дивися,
ось тут 300 тисяч доларів — для тебе.
Можеш взяти, піти, звідки прийшов, і все.
Ти нас не бачив, ми — тебе. І все чудово.
Не думаю.
Ти звик, що кожен може мене купити,
але я не той Мар'ян, охоронець з в'язниці.
я агент під прикриттям.
Тоді, може, дві сумки з 300-ми тисячами доларів у кожній?
Добре, три сумки з 300-ми тисячами доларів у кожній?
По суті, два мільйони доларів.
Та 900 тисяч, ідіоте.
Ти забрав трохи?
Там всі є, придурку!
-Не думаю. -Ні, всі. Три на три…
Чай!
Ці суми грошей будуть спрямовані до державного бюджету.
Заберемо їх хоча б у вас, якщо в них не можемо.
З вами трьома все просто — у тюрму, і без різких рухів.
Мар'яне, чекай, хіба ми вже не знаємо добре один одного?
Хіба я не купив тобі електромобіль? Хіба ми не друзі? Мар'яне!
-Мар'яне, чекай! -Ми самі.
У мене ще є заощадження в банку.
Ти ж завжди любив гроші.
Скажи мені, прекрасна Земфіро
Хто кохав тебе?
Цигарки хочеться!
Любов?
Едуарде?
Прошу, не починай.
Хочу сигарети. Мені треба сигарети.
Треба покурити цигарку, щоб заспокоїтися.
Прошу, дай сигарету.
Просто цигарку, і все.
Я не прошу багато. Одну цигарку, і все.
Дай і мені. Я теж хочу.
Дай нам цигарку.
От би зараз закурити.
-Дай сигарету. -Ви й ваші бісові сигарети.
Що таке? У чому річ? Ти ще не пив ніколи?
Пацани…
готуйтеся полетіти звідси!
Зачекай секунду!
Він миє руки тим апельсином, а потім мені віддає.
Чуваче, Гаррі Поттер! Чуваче!
Чуваче… Що ви робите? Грабуєте мій банк!
Хто грабує банк? Ми!
Переклад субтитрів: Дмитро Коваль