Deixa-ho tot allà i ves-te'n!
LA LLEI DE LIDIA POËT
Qui ha mort Nitti els podria haver mort. Per què no han avisat les autoritats?
Després de la mort de Carlo Pancaldi, vostè va tancar el cas.
Per què havíem d'avisar?
A quina hora l'han trobat?
- Sobre les sis. - Si.
Primer hem vist que algú prenia el nostre cotxe.
Devia ser el sicari.
Per què creus que era un sicari, Lidia?
Li ha disparat un sol tret al cap.
No és un aficionat.
Com sabia que havíem quedat amb ell?
No ho sé.
Puc saber de què parlen?
Nitti havia venut uns documents secrets a Brusaferro.
M'havia promès que me'n revelaria el contingut a mi sol.
Per això hem vingut.
Però algú hi ha arribat abans que nosaltres.
I els documents on han de ser?
Dins d'un llibre únic.
Una edició del s. XVII de les Confessions de Sant Agustí.
Hem buscat el llibre a casa de l'Attila, però res.
Perfecte.
També han violat un precinte judicial. Ben fet. Enhorabona.
I l'estranya que no aviséssim les autoritats?
Prou, Jacopo.
Té raó ell.
Sí, té raó ell.
- Crèiem que fèiem bé - Però heu fet malament, Lidia.
Em dius què fèieu entrada la nit amb el Jacopo al Belvedere del Vitozzi?
Sempre l'hem tingut?
- El què? - Aquell "dallonsis" horrible.
El "dallonsis" és un rellotge de pèndol de la vella fàbrica Schwarzenberg.
N'hi ha només vuit en tota Itàlia.
Encara bo!
El senador Cravero me l'ha ofert com a regal.
- Ara em vols respondre? - És un mirador.
Què hi feia? Admirar la vista de la ciutat de Torí des de dalt.
- Que bonic. - Molt.
- Hi hem d'anar plegats. És especial. - Sí. Anem-hi.
Lidia.
Germana meva.
Sí.
M'he presentat al parlament per tu.
Ho sé.
M'he provocat gastritis.
Perdona. Tens raó.
Hi hem anat per trobar-nos amb algú.
Esperàvem…
entendre per què va ser assassinat l'Attila Brusaferro.
Acabaré investigant per què t'assassinen a tu.
Exagerat.
Advocat, hi ha el senador Cravero al telèfon. Han sortit els resultats.
Bon dia, senador.
Entesos.
Gràcies.
Llavors?
25.231 vots.
Què vol dir?
He guanyat.
Les copes!
- Així. - Primer vostè.
Tingui. Perdoni.
Quan llegeixis aquestes línies, estimada Lidia, ja hauré marxat.
Ho sé. És un adeu estúpid,
igual que jo.
Potser Roma em farà bé en aquest sentit.
Atentament, Jacopo.
On és tothom?
Buscant feina, espero. Tanquem.
Què vols dir?
Vull dir que el senyor Costa ha acceptat amb entusiasme la meva proposta.
D'aquí a uns dies, em mudo a Roma.
Hi fundaré un nou diari socialista.
Volia parlar-te'n i que hi participessis.
No, gràcies.
I el meu germà?
Què passa amb la investigació?
Cesare, Nitti és mort.
El fiscal ha obert diligències.
L'únic sensat que podem fer és deixar-lo investigar en pau.
Hem fet allò que hem pogut. Ara toca confiar en el fiscal del regne.
Ah, llavors és això.
El què?
Estàs gelós.
Del fiscal.
- Oi? - Què hi té a veure, la gelosia?
- Podríem buscar l'assassí de Nitti. - Ho hem fet.
- No ho hem fet. - Sí.
- Fem-ho. - Ho hem intentat tot.
Ara és el moment de la fiscalia. No ens hi podem ficar.
- Cesare, no queda res que… - Prou, Jacopo. Ho he entès.
Que investigui en pau.
No recordo ni el nom del xofer ni de com era cotxe.
Hi anava jo amb una senyoreta
i el seu company ens va portar al Belvedere Vitozzi.
Si em pot ajudar…
La senyoreta és aquella?
Sempre hi has de ficar el nas.
Perdó?
No, res.
No, ho entenc. No pot fer excepcions.
Ara no els tinc, però si acumula el total, quan arribem a casa…
Lidia!
Què hi fas, aquí? Et feia celebrant la victòria de l'Enrico.
Ah, no.
- Hem tingut la mateixa idea, sembla. - Quina?
Em deixes 40 cèntims?
Puc saber per què?
El senyor Giovanni m'estava explicant que ahir,
després de deixar-nos al mirador, va portar el nostre amic als afores.
Per 40 cèntims, ens hi porta, però no els duc a sobre.
Si són dos, 50.
Cinquanta.
Qui li ha donat permís per entrar?
Encara és casa meva.
I encara hi ha una ordre judicial. Hem vingut a fer un registre.
Si busca les Confessions de Sant Agustí, perd el temps.
Ah, és clar.
Miri, no poso en dubte els seus mètodes,
però la justícia potser pot aportar alguna cosa, no?
Endavant.
Tinent Galli, no s'estiguin de res. Si el llibre és aquí, l'hem de trobar.
Procedeixin.
El teu oncle te l'ha donat així, sense dir res?
M'ha deixat aquesta nota.
"Nebodeta, fes-los servir per ser qui tu vols ser."
Són la meitat dels diners de la venda de la casa.
Un bon regal, la veritat.
El pare m'obligarà a tornar-los.
Ja hi parlaré jo.
Si l'oncle te'ls ha volgut donar, no ho pot impedir.
- Saps què fer-ne? - He de parlar-ne amb el Paolo.
És clar. Aviat sereu una família.
Amor de la meva vida!
No t'imagines el que t'he de dir.
Et fan ministre de Justícia.
Tampoc no exagerem. Creus que podria ser?
No ho sé. Explica'm què ha passat.
M'acaba de trucar el senador Cravero.
Vol presentar-me en persona al president Depretis.
Demà serà a Torí.
Abans del sopar de gala, vol que oferim una recepció aquí.
- Aquí? - Sí.
Et semblaria bé un chocolat chaud?
No, papà. Té com 190 anys. Li causaràs una indigestió.
Marianna, no siguis maleducada.
Albertina! Tenim tot per fer chocolat chaud?
Chocolat chaud pour le président!
Ja era així quan us vau casar?
Igualet.
Me'n vaig enamorar a primera vista.
Com tu del Paolo.
Igualet. Jo també, a primera vista.
FONDA
Hola.
- Hola. - Hola.
- Conyac? - Sí.
Tenim només vi. O grappa.
Grappa. De Nebbiolo?
Dues grappes, perfecte.
Quatre cèntims.
Ara mateix.
- Li caic bé. - Sí.
Una pregunta. Aquí només s'hi beu o també s'hi pot dormir?
Estan perduts?
- No, estem exactament on hem d'estar. - Sí.
Tenim una sola habitació.
Una lira per nit.
Una lira i deu cèntims amb bugada inclosa.
Que no sigui per garrepes! Tingui.
Hi ha alguna mena de registre d'hostes que calgui omplir?
Vinguin amb mi.
Tenim un pla?
Aquí no hi ha res, fiscal.
Esperava que l'Attila amagués el llibre rere la paret?
La llar de foc ha estat sempre tapada?
No l'hem fet servir mai.
Confessions.
Segon volum.
Jacopo.
Très bien.
- El sicari ha dormit aquí. Molt bé. - Sí.
Si ha dormit aquí, sabem que no viu a la ciutat.
Quina pena que no ha deixat una targeta.
Li podria demanar quin preu té matar un fiscal del regne.
Ai, molt bé. Perdona.
No creia que fos tan seriós.
No ho sé ni jo, si és seriós. Només sé que ell no em fa sentir incòmoda.
Per què? Qui et fa sentir incòmoda, Lidia?
Anem-nos-en.
No trobarem un cotxe, ara, estimada.
Em sap greu informar-te
que hauràs de sentir-te incòmoda com a mínim fins demà al matí.
Sí.
Si ens preocupéssim sempre que la meva cunyada desapareix,
hauríem mort d'un infart.
Admeto que no creia possible la seva victòria, advocat.
Depretis encara té molts simpatitzants al territori.
Em quedo molt content per poder servir la nació.
Quan sigui a Roma, ha de conèixer el meu cosí.
- Li he escrit i l'espera. - Sí.
Marianna, et trobes bé?
Com que s'apropa la data, es van sentint els nervis, oi?
Amor, anem un moment a l'altra sala?
No.
Vull dir una cosa.
Paolo…
ets fantàstic…
i estic enamorada de tu des que et vaig veure.
I estic més enamorada que mai.
Però no puc casar-me amb tu.
Per què?
No ho pots fer, això.
- Duc, per favor. No és el moment. - Advocat, tolerarem aquest caprici?
Papà, per favor. Marianna.
Parli amb la seva filla. Resolgui-ho.
- No és el moment de tenir dubtes. - No es preocupin. Trobarem la solució.
Enrico, ella té tot el dret d'expressar els seus dubtes.
Ni que fos el dia del casament. Seu, amor.
Fes alguna cosa.
Saps que ningú t'obliga a casar-te.
Si res que t'ha fet canviar d'idea, només ho has de dir.
Però què diu, senyora?
És la típica rebequeria d'una nena consentida!
- Atenció amb aquest to. - No ens pot parlar així a casa nostra.
- No puc. Me'n vaig. - Fora d'aquí.
Recordin que el meu marit és diputat!
Tècnicament, soc només diputat electe.
Exactament.
Però estic totalment d'acord amb la meva dona.
Molt bé.
Paolo.
D'aquí a uns dies em mudo a Roma.
Li he proposat al senyor Costa
fer un nou diari.
I ell ha acceptat?
Fins i tot li ha agradat el nom.
El martell.
Molt bo.
Volia explicar-t'ho.
Moltes gràcies. Estic contenta per tu.
Et mereixes el millor.
Ara em mereixo una grappa.
Per què ha portat la senyora a un lloc així?
Com?
No la coneix.
Ella m'ha portat a mi.
Està casada amb un peix gros, però no l'estima.
I jo no la puc oblidar.
Crèiem haver trobat una manera de deslliurar-nos del seu marit.
Per això hem vingut aquí.
Havien de trobar-se amb algú?
Un home
podria encarregar-se de treure'ns de sobre el nostre…
problema.
M'entén, oi?
Va dir que es deia Giulio i que el podíem trobar aquí,
però sembla que ens prenia el pèl.
Es diu Mario.
No Giulio.
PER A LA LIDIA
Estimada Lidia,
Com voldria acomiadar-me de tu amb les paraules adients!
Però només em venen les imatges que habiten el meu cap.
El got llançat al retrat del teu pare la nit que ens vam conèixer.
- Qui és, vostè? - Jacopo Barberis.
L'armari del Dargène, on ens vam amagar tot esperant el marquès de Clermont.
Hi apostem?
Tu i jo, junts en la meva bicicleta.
O tu sola, asseguda a l'ampit de la finestra.
Tu, a la meva cuina, a mitjanit.
Quan llegeixis aquestes línies, estimada Lidia, ja hauré marxat.
Ho sé. És un adeu estúpid,
igual que jo.
Potser Roma em farà bé en aquest sentit.
Atentament, Jacopo.
Què has…?
Què has fet? Seduir la patrona?
El nostre sicari es diu Mario Garrone.
Viu a Grugliasco,
en una cabanya al bosc.
Crec que ara podem avisar les autoritats competents.
Sí.
Va tot bé?
Els dec una disculpa.
Sobretot a vostè, Barberis.
El seu amic Brusaferro havia aconseguit una mina d'informació.
On l'has trobat?
Estava ben amagat.
Són rebuts de dipòsits bancaris per xifres astronòmiques
per a una operació secreta anomenada "15 de març".
Corrupció?
Pot ser, però per estar-ne segurs
hem de saber de qui són els comptes.
És clar.
Un dels comptes ha de ser de Juvara.
Ens cal temps, però ja he enviat desenes de peticions al jutge Genovesi.
Mira.
Des d'aquí a aquí.
I a més…
Mira això.
Denunciem la seva desaparició?
Encara és aviat.
Llavors què fem?
No puc fer res.
Només em queda rebre el president amb un nus a la gola.
Espero que estigui morta. Si està viva, la mato.
- Sabem res de la tieta? - Encara no, amor.
Tornarà quan menys l'esperem. És imprevisible.
Vols menjar alguna cosa?
No tinc molta gana.
Puc fer-te una pregunta, Marianna?
No pateixis.
- No vull casar-me amb el Lorenzo. - No patia.
Hi penso des que vaig parlar amb la tieta.
M'estranyava que no hi hagués dit la seva.
I també l'oncle, quan m'ha escrit sobre ser qui vulgui ser.
M'he adonat que no tinc ni idea de qui vull ser.
Necessito estar sola.
Vull entendre si tinc una vocació, un talent, una ambició.
Ho entendrem plegats, amor.
Aquesta és la qüestió. Ho vull entendre jo sola.
Ella sola, Teresa.
- Atenció! - Què fas?
- A terra! - A terra!
- Torna al cotxe. - Hi he de parlar.
No. El detindrem, l'interrogaré i llavors podreu parlar.
Atenció!
No dispareu! El vull viu. No dispareu!
- Estàs bé? - Sí.
- T'has fet mal? - Dispara perquè creu no poder perdre res.
- Si parlo amb ell… - Per Déu, no et pots quedar aquí.
No la coneix tan bé.
Lidia!
- Deixa'm! - Lidia!
Parla amb mi, Garrone.
Si vols, pots matar-me ara mateix, però creu-me: encara tens com salvar-te.
Tu has matat gent per diners, oi?
Què en faràs, quan estiguis mort?
O creus que els teus caps et protegiran?
Crec que ens necessites tant com nosaltres a tu.
Deixa'm entrar i parlem.
Podem treure la pistola del mig?
No? Molt bé.
Si em dius qui et va pagar per matar Nitti…
el fiscal ho veurà com un penediment.
Demanarà una pena reduïda al tribunal.
I, des d'aleshores, et protegirà de qui es vulgui desfer de tu.
Ets un testimoni molt incòmode i ho saps.
No em cal protecció.
Doncs jo crec que sí.
Si no, no m'hauries deixat entrar.
Oi?
No és només una persona.
Són molts i no els conec a tots.
Una d'elles és l'Antonio Juvara, oi?
I…
Què amagava que fos tan comprometedor?
No et puc ajudar si no em dius res.
Què és l'operació 15 de març?
La data no em diu res.
Els idus de març? No ho sé.
Això és un examen d'història?
No, senyoreta.
És un cop d'estat.
Un cop d'estat?
Exacte.
Benvingut a Torí, president.
Sempre un plaer, senador.
Depretis soparà aquesta nit a casa del senador Cravero.
La faran volar enlaire.
Què és això? Qui l'ha demanat?
- És pel senador, del Banc de Torí. - Fantàstic. Comencen els regals creuats.
- Culparan els anarquistes. - Deixi'l allà. En beurem més tard.
Prendran el govern.
Arribarem a temps, Lidia. No tinguis por.
Filippo. Gràcies.
- El president no ve amb tu? - L'he enviat a can Poët.
- Volia que es coneguessin. - S'haurien conegut al sopar.
Parlant del sopar,
va tot bé, oi?
Sí.
Fiscal.
- Porta l'exèrcit? - Desgraciadament, no vinc com a convidat.
Què passa?
Tenim raons per creure hi ha un explosiu a casa seva.
- Què? - Un explosiu, aquí a casa?
Els demano que surtin ara mateix. Hem d'evacuar la casa.
Ho farem amb la màxima discreció.
Si us plau.
Deu ser una falsa alarma.
Endavant.
Vol provar la xocolata? És espessa, com li agrada.
Lamento veure'l tan preocupat per la seva germana, advocat.
O li he de dir "diputat"?
No forcem res, Albertina. "Advocat" em va bé.
Ha arribat!
- Ha arribat! - Ha arribat!
Molt bé. A les vostres posicions.
Albertina, la porta.
- Marianna, espera al menjador. - Sí.
Ves. Serena!
Sí.
Teresa, amb mi.
Sempre.
Tot anirà bé.
President, quin gran honor.
L'honor és meu, advocat.
La meva dona, la Teresa.
President.
Acompanyi'm.
- La meva filla, la Marianna. - Encantada, president.
- Bona tarda. - Posi's còmode, si us plau.
Quina oloreta! Què és?
M'he pres la llibertat de fer preparar un chocolat chaud.
Vol matar-me d'una indigestió?
El sopar és d'aquí a mitja hora.
És veritat. Alguna cosa lleugera.
- Servirem un té. - Ara mateix.
Perdoni, només vull parlar un moment amb el senador.
Em sap greu. El fiscal ha donat ordres clares.
Jacopo, digues alguna cosa, t'ho demano.
Què vols que et digui? Estic llegint.
Mai he tingut al davant notes per a un cop d'estat.
- Jo tampoc. - Bé…
Veig que el planegen des de fa tres anys i han gastat una fortuna en hotels,
restaurants de luxe, un cotxe…
Dos cavalls àrabs! No sé què n'hauran fet!
Hi ha de tot!
Hi ha un Schwarzenberg, vins de primera…
- Els costos són exorbitants. - Què?
- Uns vins increïbles! - No, abans.
L'Schwarzenberg, un rellotge de pèndol, molt especial i caríssim.
- Hi deu haver-ne deu en tota Itàlia. - No, vuit.
Vuit, deu, tant fa. Com ho saps?
- …de la vella fàbrica Schwarzenberg. - Lídia?
El senador Cravero me l'ha ofert com a regal.
La forma com s'enfronta a la discriminació de les dones és molt admirable.
Ell diu el que creu.
Els amants del progrés i la llibertat el votarien.
I ens hem demanat: "Qui és la persona més propera a la Lidia Poët?"
- Per fi s'ha acabat. - Acabat? Acabem de començar.
7 DE JULIOL 13:00
Es va reunir amb ell dos dies abans de la seva mort.
Sé que treballa en el cas del periodista mort.
Us buscaran a vosaltres si no deixeu d'empaitar-los.
El malparit li ha regalat un Schwarzenberg a l'Enrico.
És còmplice de Juvara!
Jacopo, hem d'anar-hi corrents. Corre, hòstia!
Sí, anem-hi!
Esperava que hi hagués la seva germana.
L'última vegada vam tenir una conversa molt estimulant.
La meva germana no sabia que venia.
Està fent unes petites vacances.
Li encanta fer caminades. Per la vall Germanasca, la vall Chisone…
Sabia que el cognom Poët és del més antics del Piemont?
Bé, en realitat, s'hauria de pronunciar "Poèt"…
- Enrico! - Albertina!
- Ja arriba. - Albertina!
- La meva germana. - No era a la vall Chisone?
- No. - Puntual a la seva manera.
- Evidentment… - Gràcies a Déu.
- Lidia! - Que surti tothom!
- Saluda el president… - Correu perill! No…
President, no hi ha temps. El volen matar.
- El rellotge pot ser a punt d'esclatar. - Què dius? És un regal de Cravero.
- Exacte! - Cravero part d'una conspiració.
Ajuda'm.
Disculpi el comportament de la meva germana.
Últimament ha passat alguns tràngols emocionals i…
- Així. - Què feu? Deixeu el rellotge!
Surt! Deixa'l anar!
- No siguis torracollons! - Perdoni, president.
- Enrico, creu-nos! - Deixeu el meu rellotge!
- Enrico! - Deixa'l anar!
- Deixa'l anar tu! - Creu-nos!
- Vinga. Un, dos, tres! - Deixeu-lo… Perdoni!
A més hem aclarit que no hi havia cap bomba
i que el senador Cravero ha estat calumniat injusta…
- Poët! S'ha begut l'enteniment? - Tothom bé?
- I tu, papà? - Sí.
Mamà?
Senyora.
Deies res?
- Tu estàs bé? - Sí, i tu?
- Sí. - Sembla que li dec la vida, senyoreta.
I no només jo.
Entenguin que l'opinió pública es trasbalsaria
si s'arribés a saber que han atemptat contra mi.
Els demano la màxima discreció.
És clar.
I…
Què passarà amb el senador Cravero?
Trobarem la manera de castigar-lo sense causar un gran escàndol.
Advocat, si no és demanar molt,
em prendria a gust el chocolat chaud que m'havia promès.
Faltaria més.
Chocolat chaud.
Pour tout le monde.
Sí.
"Llegiran als diaris, a la quarta o cinquena plana,
que el senador Cravero ha patit n petit escàndol de corrupció
que també implicava el cavaller Juvara i altres polítics de diferents partits.
També llegiran que Cravero ha dimitit voluntàriament.
I, immediatament després de llegir-ho, se n'oblidaran.
Només en el nostre diari llegiran,
en primera plana, la veritat sense filtres.
Cravero, a ordres del Banc de Torí,
ha conspirat contra el president, Agostino Depretis.
El complot ha vist la llum
gràcies a l'obstinació del nostre amic Attila Brusaferro,
l'honestedat del fiscal Pierluigi Fourneau
i, per sobre de tot, a la intel·ligència de l'advocada Lidia Poët,
que esperem que d'aquí a ben poc
sigui més aviat un exemple a seguir
que no una anomalia a combatre."
Senyor Barberis, em sap molt greu.
He rebut ordres de requisar tot els seus materials d'impressió.
Ho sento molt.
Sí.
Deuria haver-lo mort amb les meves mans. Abans que el detinguessin.
No ho digui ni en broma, Anna.
Miri de pensar en el futur.
Creu que tinc futur?
Crec que sí.
De fet,
volia dir-li que, sincerament,
per a mi, seria un honor tenir-la com a consellera a Montecitorio.
De què riu?
M'ho demana vostè?
Després que quasi el faig volar enlaire?
Què diu, ara? No en té cap culpa, vostè.
Al contrari. Vostè va ser la primera a creure en mi,
a fer-me descobrir que tinc alguns talents.
Això jo no ho puc oblidar.
Sense els seus consells, em sentiria perdut.
Tenim una gran oportunitat
per canviar una llei injusta i fer progressar aquest país.
No fer-ho seria un crim encara més greu que el que hem aconseguit frustrar.
Aquesta vegada no s'ha emocionat.
Això vol dir que sí?
Diguem que, de moment,
vol dir que gràcies.
I…
I prometo pensar-hi.
Molt seriosament.
T'has decidit.
Vas a Roma amb ton germà?
Hi he pensat.
Però aquí tenim un bufet que portar, així que…
És clar.
És només per això?
Vols que et digui que em quedo per tu?
- Per mi? - Sí.
A veure…
Sí, m'agradaria.
Trobaria molt a faltar el teu bigoti de schnauzer.
Lidia, gràcies.
Per què?
Gràcies.
On vas?
Si li ho puc preguntar, fiscal,
què li ha fet canviar d'idea?
La resposta més antiga del món, doctor.
Una dona.
I aquesta dona sap res de l'operació?
És una amiga important, però no vull que carregui amb aquest pes.
Perdó.
Jacopo!
Lidia.
El cap d'estació diu que tinc cinc minuts.
- Què ha passat? - Res, he de parlar amb tu.
Digues-me.
Sé que t'esperen el teu un nou diari i la teva nova vida,
i m'alegro per tu
i m'emociono pensant com has crescut des que ens vam conèixer.
I…
Jo també m'alegro per tu, però no entenc…
No, no és això.
Potser t'he donat la impressió que no m'afecta que te'n vagis.
Però no és veritat. En realitat…
Lidia…
Què passa?
Et trobo a faltar, Jacopo.
Quan no estem junts, et trobo a faltar,
però, quan ens veiem, no sé per què,
però em sento incòmoda, em poso malament i t'allunyo,
i després et trobo a faltar i entro en un cercle viciós infinit.
Para. Ho has deixat clar.
Però, a mi, els adeus em deprimeixen.
Per això, per molt que ens faci mal,
per favor,
baixa del tren.
Baixa del tren.
Fa un colló de mal.
Ho sé, Lidia. A mi també.
- Adeu. - Adeu.
- Adeu! Cuida't molt! - Adeu. Tu també!
Torna aviat!
Bon viatge!
Subtítols: Adán Cassan