Лиши під дверима й забирайся!
ЗАКОН ЛІДІЇ ПОЕТ
Убивця Нітті міг і вас убити.
Чому ви не попередили владу?
Після смерті Карло Панкальді ви закрили справу.
Чого ми мали їм казати?
Коли ви знайшли тіло?
-Близько шостої. -Так.
А перед цим ми бачили,
як хтось сів у нашу карету.
Може, найманий вбивця.
Лідіє, чому ви думаєте, що це професіонал?
Він вистрелив лише раз, просто в чоло.
Він не аматор.
Звідки він знав, що в нас буде зустріч?
Я не знаю.
Поясните, про що мова?
Нітті продав Брусаферро секретні документи.
Обіцяв розповісти мені, що в них.
Тому ми були тут.
Але хтось встиг на зустріч раніше за нас.
І що сталося з цими документами?
Вони всередині рідкісної книги.
Це «Сповідь» святого Августина, видання XVII століття.
Ми шукали її в будинку Аттіли, але марно.
Прекрасно.
Ще й проникли на місце злочину. Молодці. Вітаю.
І ви дивуєтеся, чому ми не сказали владі?
Досить, Якопо.
Він має рацію.
Так, він має рацію.
Ми думали, що чинимо правильно.
Але вчинили неправильно.
Що ти робила посеред ночі з Якопо
у Бельведере-дель-Вітоцці?
Воно завжди у тебе було?
-Що? -Оте одоробло.
Те «одоробло» — маятниковий годинник зі старої фабрики Шварценберґа.
У всій Італії їх лише вісім.
На щастя.
Це подарунок сенатора Краверо на знак поваги.
-Ти відповіси? -Там оглядовий майданчик.
Що я робила? Милувалася видом Турина згори.
-Чарівно. -Він гарний. Якось з'їздимо.
-Звісно. З'їздимо. -Чудово.
Ага.
Лідіє.
Люба моя сестро.
Так?
Я балотувався в парламент заради тебе.
Знаю.
Заробив гастрит.
Вибач. Твоя правда.
Ми мали з деким зустрітися.
Сподівалися
з'ясувати, чому вбили Аттілу Брусаферро.
Я так скоро буду розслідувати, чому вбили тебе.
Не вигадуй.
Пане адвокате? Вам дзвонить сенатор Краверо.
Вже є результати.
Доброго ранку, сенаторе.
Розумію.
Дякую.
Ну?
25 231 голос.
Отже?
Я переміг.
Келихи!
-Добре. -Першим п'єте ви.
Ось. Вибачте.
Люба Лідіє, коли ти читатимеш ці рядки, я вже поїду з міста.
Знаю, це дурне прощання,
але я теж дурень.
Може, у цьому сенсі Рим буде мені на користь.
Твій Якопо.
А де всі?
Сподіваюся, шукають роботу. Ми закриваємося.
Про що ти?
Про те, що пан Коста прийняв мою пропозицію з ентузіазмом.
За кілька днів я перебираюся у Рим.
І засную нову соціалістичну газету.
Я збирався сказати тобі і залучити.
Ні, дякую.
А мій брат?
Розслідування і все таке?
Чезаре, Нітті мертвий.
Прокурор почав розслідування.
Єдиний розумний вихід — дати їм спокійно розслідувати.
Ми зробили все можливе. Треба довіритися прокурору.
Отже, це все?
Що?
Ти ревнуєш?
До прокурора?
-Так? -До чого тут ревнощі?
-Можна пошукати вбивцю Нітті. -Ми шукали.
-Не шукали. -Шукали.
-Ми можемо зараз. -Ми випробували все.
Тепер справа за прокурором. Не можна йому заважати.
-Чезаре, нічого не лишилося… -Добре, годі. Якопо, я розумію.
Нехай спокійно розслідують.
Я не пам'ятаю ані імені кучера, ані вигляду карети.
Повторюю, я був з панною,
а ваш колега доправив нас до Бельведере-Вітоцці.
Якщо допоможете…
Це не та ваша панна?
Завжди пхаєш свого носа.
Перепрошую?
Нічого, я нічого не казав.
Авжеж. Я розумію, не можна робити винятків,
але в мене зараз немає.
Запишіть у борг, а коли будемо вдома…
Лідіє!
Що ти тут робиш? Я думав, ти вдома, святкуєш перемогу Енріко.
Ні.
Схоже, наші думки збіглися.
Які це?
Позичиш мені 40 центів?
Можна спитати нащо?
Ну, пан Джованні казав мені, що вчора,
він, коли висадив нас біля бельведера, повіз нашого приятеля з місто.
За 40 центів відвезе нас до нього. Але я без грошей.
За двох буде 50.
П'ятдесят.
У нього є.
Перепрошую. Хто вам дозволив увійти?
Це все ще мій дім.
І все ще місце злочину.
Ми проводимо обшук.
Якщо шукаєте «Сповідь» святого Августина, гаєте час.
Звісно.
Не хочу піддавати сумніву ваші зусилля,
але владі теж варто щось робити, хіба ні?
Уперед.
Лейтенанте Ґаллі, шукайте ретельно.
Якщо книга у домі, треба її знайти.
Виконуйте.
Твій дядько дав це тобі, не сказавши ані слова?
Він лишив цю записку.
«Небого, скористайся ними, щоб стати, ким хочеш».
Це половина суми, яку він отримав з продажу нашої вілли.
Мушу сказати, гарний подарунок.
Тато змусить мене все повернути.
Я поговорю з твоїм батьком.
Він не завадить твоєму дядьку щось тобі дарувати.
-Знаєш, що робитимеш з ними? -Треба поговорити з Паоло.
Авжеж. Ви скоро станете сім'єю.
Моя прекрасна кохана!
Не вгадаєш, що я зараз скажу.
Ти став міністром юстиції.
Не захоплюйся. А що? Думаєш, це можливо?
Не знаю, Енріко. Розповідай.
Дзвонив сенатор Краверо.
Хоче мене представити мене прем'єр-міністру Депретісу.
Завтра той буде в Турині,
і перед святковою вечерею завітає до нас на невеличкий прийом.
-Сюди? -Так.
Я думав про гарячий шоколад. Як тобі?
Ні, тату. Йому 190 років. В нього буде розлад травлення.
Маріанно, прошу, май повагу.
Альбертіно? У нас є інгредієнти для гарячого шоколаду?
Гарячий шоколад для прем'єр-міністра!
Він був таким, коли ви одружилися?
Таким самим.
Я закохалася з першого погляду.
Як ти у Паоло.
Точно так само. З першого погляду.
КОРЧМА
Вітаю.
-Добридень. -Добридень.
-Коньяку? -Ага.
Тут лише вино. Або грапа.
Грапа. З Неббіоло?
Дві грапи. Буде чудово.
-З вас чотири центи. -Авжеж.
Я їй подобаюся.
Даруйте, ви лише напої подаєте, чи є вільні ліжка?
Ви загубилися?
Ні. Ми саме там, де й повинні бути.
Так.
Маємо лише один номер.
Одна ліра за ніч.
Одна ліра і десять центів, якщо з пранням.
До біса скупість. Прошу.
А нам часом не треба розписатися у журналі гостей?
Ідіть за мною.
У нас є план?
Тут нічого, прокуроре.
А чого ви чекали? Що Аттіла сховав книгу в стіні?
Камін завжди був закритий?
Ми ним не користувалися.
«Сповідь».
Другий том.
Якопо.
Дуже добре.
-Убивця спав тут. Добре. -Так.
Якщо він ночував тут, отже, у місті не живе.
Шкода, що він не залишив візитки.
Я б спитав, скільки коштує вбити прокурора.
Гаразд. Вибач.
Не думав, що все так серйозно.
Навіть не знаю, чи це серйозно.
Знаю лише, що з ним не почуваюся неповноцінною.
Тобто? А з ким ти так почуваєшся, Лідіє?
Ходімо вже.
Ми ніколи не знайдемо карету, люба.
Прикро це казати,
але ти мусиш почуватися неповноцінною ще принаймні до ранку.
Так.
Якби ми панікували щоразу, як зникала моя невістка,
померли б від серцевого нападу.
Адвокате, якщо чесно, я не вірив у вашу перемогу.
Депретіс явно досі має пошану у країні.
Я просто радий, що маю шанс служити своєму народу.
Коли будете в Римі, маєте зустрітися з моїм кузеном.
-Я писав йому. Він чекає. -Авжеж.
Маріанно, з тобою все гаразд?
Хвилюється перед важливою датою, так?
Доню, ходімо поговоримо в іншій кімнаті?
Ні.
Маю вам щось сказати.
Паоло…
Ти чудова людина.
І я покохала тебе з першого погляду.
І досі кохаю, більше ніж будь-коли.
Але я не можу вийти за тебе.
Чому?
Ти не зробиш цього.
-Герцогу, прошу, не зараз. -Будь ласка, адвокате.
Ми терпітимемо цю примху?
Тату, прошу. Маріанно.
Поговоріть з донькою. Владнайте це.
Зараз не час для сумнівів.
Не хвилюйтеся. Ми розберемося.
Ні, Енріко. Маріанна має право висловити сумніви.
Навіть у день весілля.
Сонце, сідай.
Зроби щось.
Ти знаєш, що не мусиш виходити заміж.
Якщо щось змусило тебе передумати, просто так і скажи.
Пані, про що ви говорите?
Не бачите? Це витівки розпещеної дівчини.
Будь ласка, будьте поштиві.
Не розмовляйте з нами так у нас удома.
-З мене досить. Я йду. -Забирайтеся.
І дозвольте нагадати, мій чоловік у парламенті!
Мене обрали, але каденція ще не почалася.
Атож.
Але я повністю згоден з дружиною.
Прекрасно.
Паоло.
За кілька днів я переїду у Рим.
Я запропонував пану Кості
відкрити газету.
І він
на це пристав?
Йому навіть назва сподобалася.
«Молот».
Чарівно.
Хотів, щоб ти знала.
Я вдячна. Я…
рада за тебе.
Ти заслуговуєш на найкраще.
Я заслужив на чарку грапи.
Навіщо ви привезли пані у таку діру?
Що?
Ви її не знаєте.
Це вона мене привезла.
Вона заміжня за великим цабе, але не кохає його.
А я не можу її забути.
Ми думали, що знайшли спосіб звільнитися від її чоловіка.
Тому приїхали сюди.
Ви мали з кимсь зустрітися?
Один чоловік
може позбутися нашої…
проблеми.
Ви ж розумієте?
Він назвався Джуліо і сказав, що зустрінеться з нами тут.
Але схоже, він просто пожартував.
Його звати Маріо.
Не Джуліо.
ЛІДІЇ
Люба Лідіє,
я хочу лише написати сердечне прощання,
але думки мої переповнюють спогади.
Келих, який ти жбурнула в портрет батька.
Ніч, коли ми познайомились.
-Хто ви? -Я Якопо Барберіс.
Гардеробна «Даржен», де ми ховалися, чекаючи на маркіза ді Клермона.
Закладемося?
Ми з тобою на моєму велосипеді.
Як ти сидиш у себе на підвіконні.
Ти на моїй кухні опівночі.
Люба Лідіє, коли ти читатимеш ці рядки, я вже поїду з міста.
Знаю, це дурне прощання,
але і я дурень.
Можливо, у цьому сенсі Рим буде мені на користь.
Твій Якопо.
То ти…
То ти звабив власницю?
Нашого вбивцю звати Маріо Ґарроне.
Він живе в Ґрульяско,
на фермі в лісі.
Думаю, час повідомити відповідні органи.
Так.
Усе гаразд?
Я винен вам вибачення.
Особливо вам, Барберісе.
Ваш друг Брусаферро володів купою безцінної інформації.
Де ти це взяв?
Вона була добре схована.
Ці вирізки доводять, що на певні банківські рахунки
надходили астрономічні суми
на секретну місію під назвою «15 березня».
Корупція?
Так, це можливо, але для певності
треба з'ясувати, чиї це рахунки.
Авжеж.
Один з них точно належить Юварі.
Потрібен час.
Та я вже відправив десятки запитів судді Дженовезі.
Гляньте.
Звідси і сюди.
І ще один.
Погляньте на це.
Повідомити про її зникнення?
Ще зарано.
То що нам робити?
Я не можу нічого.
Лише з важким серцем приймати прем'єр-міністра.
Майже сподіваюся, що вона мертва. Бо як жива, я її вб'ю.
Є новини про тітку?
Ще ні, люба.
Побачите. Вона повернеться несподівано.
Вона непередбачувана.
Доню, хочеш чогось поїсти?
Я не дуже голодна.
Можна дещо спитати, Маріанно?
Не хвилюйся.
Я не хочу заміж за Лоренцо.
Я не хвилювалася.
Я думала про це після розмови з тітонькою.
Дивно, що в неї не було думки щодо цього.
І після того, як дядько написав, щоб я стала, ким захочу.
Я зрозуміла, що гадки не маю, ким хочу бути.
Мені треба побути самій.
Щоб збагнути, чи маю я покликання, талант, амбіції.
Ми все разом з'ясуємо, доню.
Я це і маю на увазі. Я хочу розібратися сама.
Сама, Терезо.
-Обережно! -Ідіть геть!
Пригніться!
-Вертайтеся. -Я з ним поговорю.
Ні. Ми його заарештуємо. Я його допитаю, тоді поговорите.
Обережно!
Не стріляйте! Він потрібен мені живий.
-Усе добре? -Так.
Поранена?
Він вважає, що йому нічого втрачати.
-Дайте з ним поговорити… -Заради Бога, сховайтеся десь.
Ви погано її знаєте.
Лідіє!
-Пустіть! -Лідіє!
Поговори зі мною, Ґарроне.
Можеш убити, якщо хочеш. Та повір, ти ще можеш урятуватися.
Ти вбивав заради грошей, так?
Що ти з ними робитимеш, коли помреш?
Думаєш, роботодавці захистять?
Ми тобі потрібні більше, ніж ти нам.
Впусти мене, поговоримо.
Можна прибрати зброю?
Ні? Гаразд.
Якщо скажеш, хто заплатив тобі за вбивство Нітті…
прокурор вважатиме це каяттям.
Попросить пом'якшений термін у суді.
А тоді
захищатиме від тих, хто хоче тебе прибрати.
Ти проблемний свідок. Сам знаєш.
Мені не потрібен захист.
Думаю, потрібен.
Інакше ти б мене не впустив.
Так?
Це не одна людина.
Їх кілька, я всіх не знаю.
Але один з них — Антоніо Ювара?
І…
який же компромат він намагається приховати?
Я не зможу допомогти, якщо ти мовчатимеш.
Що таке «Операція 15 березня»?
Ця дата щось для вас значить?
Березневі іди? Я не знаю.
Що це, шкільний іспит?
Ні, панно.
Державний переворот.
Державний переворот?
Саме так.
Вітаю в Турині, прем'єр-міністре.
Це завжди приємно, сенаторе.
Депретіса сьогодні запросили на вечерю. До сенатора Краверо.
Вони його підірвуть.
Що це? Хто замовив?
Подарунок сенатору від Банку Турину.
Чудово. Вже обмінялися подарунками.
Звинуватять анархістів.
Постав туди. Ввечері вип'ємо.
І захоплять владу.
Ми встигнемо, Лідіє.
Не хвилюйтеся.
Філіппо. Дякую.
Прем'єр не з тобою?
Відправив його до Енріко Поета.
Щоб вони познайомилися.
Але вони б зустрілися за вечерею.
До речі, щодо вечері,
усе добре, так?
Так.
Прокуроре.
Ви привели армію?
На жаль, я тут не як гість.
Що відбувається?
Є підстави вважати, що тут заховано вибуховий пристрій.
-Що? -Вибухівка у нашому домі?
Прошу вас негайно вийти. Всіх треба евакуювати.
Ми все зробимо якомога обережніше.
Будь ласка.
Мабуть, фальшива тривога.
Швидше.
Скуштуєте шоколаду? Густий, як ви любите.
Боляче дивитися, як ви непокоїтеся за сестру, адвокате.
Чи краще «ваша честь»?
Не перестарайся. «Адвокат» — ідеально.
Він приїхав!
-Він тут! -Він тут!
Так.
Усі по місцях.
Альбертіно, двері.
-Маріанно, чекай у їдальні. -Так.
Вперед! Спокійно!
Так!
Тереза зі мною.
Завжди.
Все буде добре.
Прем'єр-міністре. Це велика честь.
Це честь для мене, адвокате.
Це моя дружина, Тереза.
Прем'єр-міністре!
Прошу, ходімо.
-Це моя дочка Маріанна. -Дуже приємно, прем'єр-міністре.
Добрий вечір.
Будь ласка, сідайте.
Як смачно пахне. Що це?
На свій розсуд попросив приготувати гарячий шоколад.
Хочете, щоб я помер від нетравлення?
За пів години святкова вечеря.
Так. Треба з'їсти щось легше.
-Вип'ємо чаю. -Зараз.
Вибачте, мені треба до сенатора на два слова.
Пробачте, панно, та прокурор суворо наказав.
Якопо, скажи щось, будь ласка.
Лідіє, що можу сказати? Я читаю.
Ще не бачив бухгалтерії державного перевороту.
-Я теж. -Тоді добре.
Три роки планування. Витратили цілі статки на готелі,
розкішні ресторани, екіпаж.
Два арабських коня! Хтозна, що вони з ними зробили.
Чого тільки нема!
Є «Шварценберґ» і дуже хороші вина.
-Витрати непомірні. -Що?
Неймовірні вина!
Ні, перед цим.
«Шварценберґ».
Дорогий маятниковий годинник, раритет.
Їх щось десять на всю Італію.
Ні, лише вісім.
Вісім, десять — байдуже. Звідки ти знаєш?
Годинник зі старої фабрики Шварценберґа.
Лідіє?
Подарунок сенатора Краверо на знак поваги.
Ваша відданість боротьбі з дискримінацією жінок справді надихає.
Мій чоловік каже, що думає.
Прихильники прогресу і свободи проголосували б за вас.
Ми запитали себе: «Хто найближча людина Лідії Поет?»
-Нарешті скінчилося. -Скінчилося? Все тільки почалося.
Аттіла Брусаферро і твій чоловік бачилися за два дні до вбивства.
Чув, ви розслідуєте справу вбитого журналіста.
Не шукай їх, бо вони прийдуть по тебе.
Той покидьок подарував Енріко «Шварценберґ».
Він у змові з Юварою.
Якопо, треба бігти. Ти маєш бігти. Біжи, бляха!
Гаразд, йдемо!
Я сподівався побачити вашу сестру.
Я мав з нею захопливу розмову.
Моя сестра не знала, що ви приїдете.
У неї коротка відпустка.
Знаєте, любить довгі прогулянки.
Долина Джерманаска, долина Кізоне.
Ви знали, що прізвище Поет одне з найстаріших у П'ємонті?
Насправді наголос має бути на другому складі, але…
-Енріко! -Альбертіно!
-Ось вона. -Альбертіно!
-Це моя сестра. -Ви ж казали, вона в долині Кізоне.
-Ні. -Лідія, як завжди, вчасно.
-Очевидно, вона… -Енріко, слава Богу.
-Усі виходьте! -Лідіє!
-Привітай… -Ви в небезпеці!
Привітай шановного прем'єр-міністра.
Прем'єр-міністре, часу немає. Вас хочуть убити.
Цей годинник от-от вибухне.
Що, Лідіє? Це подарунок сенатора Краверо.
-Атож! -Сенатор Краверо — один зі змовників.
Допоможи.
Перепрошую за таку ганебну поведінку.
Моя сестра останнім часом переживає сильну емоційну напругу…
-Давай. -Що ви робите? Не чіпайте!
Швидше, Енріко! Пусти! Відійди!
-Не будь скалкою в дупі! -Вибачте, прем'єр-міністре.
-Енріко! Повір нам! -Залиш мій годинник!
-Енріко! -Відпусти!
-Ти відпусти! -Довірся нам!
-Давай! Один, два, три! -Відпусти! Вибачте!
Принаймні ми встановили, що бомби не було,
і сенатора Краверо несправедливо обмовили…
-Поете! -Усі цілі?
З глузду з'їхав?
-Ти як, тату? Мамо? -Я в нормі.
Пані.
Що ти там казав?
Ти ціла?
-Так, а ти? -Так.
Схоже, панно, я зобов'язаний вам життям.
Усі ми.
Будь ласка, зрозумійте, що громадськість була б шокована,
якби дізналася, що на моє життя скоїли замах.
Пообіцяйте зберегти це в таємниці.
Авжеж.
А…
що буде із сенатором Краверо?
Ми знайдемо спосіб його покарати без скандалу.
Адвокате, якщо це не надто великий клопіт,
я б хотів гарячого шоколаду. Ви обіцяли.
Авжеж.
Гарячий шоколад.
Для всіх.
Так.
«Ви прочитаєте в газетах, на четвертій шпальті чи п'ятій,
що сенатор Краверо потрапив у невеликий корупційний скандал
разом з паном Юварою та членами інших політичних партій.
Також прочитаєте, що Краверо добровільно пішов у відставку.
І одразу після прочитання
ви про це забудете.
Тільки в нашій газеті
ви читатимете цілковиту правду на першій шпальті.
Краверо за наказом Банку Турину
змовився проти прем'єр-міністра Аґостіно Депретіса.
Змова була зірвана
завдяки впертості нашого друга Аттіли Брусаферро
і чесності прокурора П'єрлуїджі Фурно,
а насамперед — гострому розуму адвокатки Лідії Поет,
яка, маємо надію,
скоро стане прикладом для наслідування,
а не аномалією, з якою треба боротися».
Пане Барберісе, мені дуже прикро.
Я отримав наказ вилучити всі надруковані матеріали.
Пробачте.
Так.
Треба було вбити його самому.
До арешту.
Навіть не жартуйте так, Анно.
Зосередьтеся на майбутньому.
Думаєте, воно в мене є?
Думаю, так.
Насправді,
чесно кажучи,
матиму за честь, якщо будете моєю радницею у Монтечиторіо.
Чому смієтеся?
Ви пропонуєте це саме мені?
Після того, як я вас ледь не підірвала?
Про що ви? Ви не винні.
Навпаки. Ви перша, хто у мене повірив,
допоміг мені відкрити у собі певні таланти.
Я цього не забуду.
Без вашої допомоги я б розгубився.
Нам дали чудову можливість
змінити несправедливі закони і рухати країну вперед.
Невдача була б жахливішим злочином ніж той, який ми відвернули.
Цього разу ви навіть не розчулилися.
Це «так»?
Скажімо, поки що це…
«дякую».
І…
Я обіцяю подумати.
Як слід.
Отже, ти вирішила.
Їдеш у Рим з Енріко?
Я думала про це.
Але у нас тут є юридична фірма, тож…
Авжеж.
Це єдина причина?
Хочеш, щоб я лишилася заради тебе?
-Заради мене? -Так.
Ну,
я б хотів. Так.
Мені б дуже бракувало твоїх шнауцерських вусів.
Лідіє, дякую.
За що?
Дякую.
Куди ти йдеш?
Дозвольте запитати, прокуроре,
чому ви передумали?
Найдавніша відповідь у світі, докторе.
Через жінку.
А ця жінка знає про операцію?
Це важлива дружба,
але я не хочу її обтяжувати.
Вибачте.
Якопо!
Лідіє.
Кондуктор сказав, у мене п'ять хвилин до відправлення.
-Що сталося? -Нічого. Треба поговорити.
Що таке?
Я знаю, на тебе чекає нова газета і нове життя,
і я рада за тебе.
І зворушена тим, як багато ти досягнув з моменту нашого знайомства.
І…
Я теж за тебе радий, але не розумію…
Ні, річ не в цьому.
Можливо, я справила враження, ніби мені байдуже, що ти їдеш.
Але це неправда. Насправді, це…
Лідіє,
що таке?
Мені бракує тебе, Якопо.
Коли ми не разом, мені тебе бракує.
Але коли ми разом,
не знаю чому,
я почуваюся неповноцінною, засмучуюсь і відштовхую тебе.
А тоді мені знову тебе бракує, і я опиняюся у зачарованому колі.
Лідіє, гаразд. Я розумію.
Але прощання мене пригнічують.
Хай як це боляче,
прошу,
зійди з поїзда.
Зійди.
Це збіса боляче.
Я знаю, Лідіє. Мені теж.
-Бувай. -Бувай.
-Бувай, бережи себе! Бувай! -Бувай, і ти! Бувай!
Швидше повертайся!
Щасливої дороги!
Переклад субтитрів: Надія Сисюк