Доктор Коттер.
Він помре. Вона помре. Мама помре.
І я помру. Усі помруть.
Я не хочу… Я…
Він так і не захотів ні говорити,
ні відповідати, нічого.
Тільки отак.
Ясно. Я зрозуміла.
Дякую, Дене.
Вона помре. Мама помре. І я помру. Усі помруть.
Ніхто не важливий. Вона неважлива. Він неважливий. Мама неважлива.
І я неважливий. Ніщо не важливе. Я неважливий.
Неважливий. Він помре. Вона помре.
Він помре. І я помру. Усі помруть.
Ніхто не важливий. Вона неважлива. Він неважливий.
Усі помруть. Я теж. Ніхто не важливий.
Вона неважлива. Він неважливий.
Мама неважлива. Ніщо не важливе. Я неважливий.
Я…
Вона… Усі… Я…
Я неважливий. Я…
Привіт, Карле.
Як сьогодні твої справи?
Я помираю.
Ні.
Я так не думаю.
У тебе знову маніакальний епізод.
Не…
Не кажіть мені цього.
Ви не знаєте.
Я відчуваю, воно скрізь навколо, тисне.
Мені страшно.
Карле, я знаю, що вам усе це здається реальним,
але ніхто вас не скривдить.
Обіцяю.
Він помре. Вона помре. Мама помре. І я помру.
Усі помруть. Ніхто не важливий.
Привіт, Вандо.
Я на кілька днів лишу Карла Ренкена в нас. Він безпечний.
Але раз на кілька годин хай хтось навідує.
-Зробимо. -Дякую.
Вас шукав доктор Десай.
Дякую.
Ні! Благаю!
Будь ласка! Ви не розумієте! Тільки не туди! Ні!
Ні! Прошу!
Прошу.
Привіт, це ти вчора записала пацієнтку
на ім'я Сара Марке на стаціонар?
Так. У неї в історії наркозалежність і манія,
і її вже кілька разів до нас привозили.
Роуз, у неї нема страховки.
Але їй потрібне лікування.
Рада й так гризе мене за безкоштовні ліжка на стаціонарі.
Раді слід витягти голови зі срак і згадати про суть нашої роботи.
Я тебе не засуджую.
Просто прошу попереджати, щоб я був готовий.
-Домовилися? -Так.
Добре. Вибач.
А після вчорашньої зміни ти більше не приходила?
Доктор Коттер.
Лора Вівер, 26 років. Аспірантка.
Її арештували за порушення порядку.
-Швидка привезла. -У карті щось є?
Ні, але поліція прислала протокол
про інший схожий випадок на тому тижні.
І що там сталося?
Професор в її університеті забив себе до смерті молотком.
Вона — єдиний свідок.
Молотком?
Привіт.
Лоро?
Я доктор Коттер. Психотерапевт.
Не хочеш сісти?
Добре.
Знаю, ти на нервах.
Усе гаразд.
Я просто хочу поговорити.
Повір, тут ти в безпеці.
Я – ні.
Чому ти так вважаєш?
Ходімо. Присядемо.
Будь ласка.
Добре. Я поставлю кілька питань, які можуть здатися тобі дурними.
Який сьогодні день тижня?
Четвер.
А місяць?
Жовтень. Я не божевільна.
-Ніхто цього й не казав. -Ні, але зрозумійте.
Я докторант. Не якась ненормальна. Ясно?
Слухай, переведи дух, а потім просто розкажи, у чому річ.
Мені щось ввижається.
Крім мене, цього більше ніхто не бачить.
Я знаю, що це звучить божевільно.
Але… Я не можу пояснити.
Що саме ти бачиш?
Воно набуває вигляду людей, але це не людина.
Не зовсім розумію.
Воно виглядає як люди. Різні люди.
Іноді воно прикидається кимось, кого я знаю.
Іноді це якісь незнайомці. А іноді…
Іноді це мій дідусь, який загинув на моїх очах, коли мені було сім років.
Але все це — воно. Це…
Воно… Немовби…
Воно немовби носить людські обличчя, як маски.
Ясно. А зараз ти його бачиш, тут?
А коли все ж бачиш, що відбувається?
Воно всміхається.
Але не привітно.
Гіршої усмішки я не бачила.
Коли бачу її, щоразу з'являється гидке відчуття,
що зараз станеться щось жахливе.
Я ще нічого так не боялася, як цієї усмішки.
Лоро, ти чи хтось із твоєї сім'ї
колись страждали на галюцинації?
Це не галюцинація. Воно існує.
Ви не розумієте. Через цю штуку
навколо мене коїться якась срань.
Воно проникло в моє життя, у мій розум, і…
Воно говорить зі мною.
Воно сказало, що сьогодні… Сьогодні…
Що сьогодні я… Я…
Добре. Усе гаразд.
Я знаю, що твоє видіння здається тобі абсолютно реальним.
Іноді через сильне емоційне навантаження
чи важку травму наш розум намагається…
Ви мене не слухаєте.
Господи.
Я скоро здохну на хрін, а мене ніхто й слухати не хоче.
Добре. Лоро, не бійся.
Боже.
Гей, усе гаразд. Лоро.
Будь ласка, подивися на мене.
Не бійся.
Глянь на мене.
О боже. Ні!
Ні! Воно тут!
-Геть! -Лоро, усе добре.
-Тут тільки ми. -Ні!
-Більше нікого. -Ні!
Ні!
Боже.
Надзвичайна ситуація в другому кабінеті. Пришліть когось.
Терміново.
Лоро?
УСМІХАЙСЯ
Міс Вівер уже була пацієнтом?
Ні.
Чи назвали б ви її випадок штатним?
Це відділення невідкладної психіатричної допомоги.
Тут штатних не буває.
Звісно. Але хіба в неї була не шиза?
Перепрошую, шиза?
Ми просто хочемо дізнатися вашу оцінку її психічного стану.
Можливо, вона страждала на гострий посттравматичний психоз.
Вона параноїдально марила.
Як саме?
Вона була переконана, що її переслідує якась лиха сила.
Кошмар.
Ми маємо зв'язатися із сім'єю міс Вівер
і пояснити їм, що сталося.
Тому й намагаємося знайти в усьому цього якусь логіку.
Якщо ще щось пригадаєте, це може допомогти.
Перед смертю…
вона всміхалася.
Так, просто довбана психопатка.
Роуз.
Ой.
Винен. Я тебе налякав?
Не чула, як ти зайшов. Чорт.
-Привіт.
Привіт.
Що сталося?
Нічого. Вибач.
Щось явно не так.
Сьогодні померла пацієнтка.
Моя пацієнтка.
Гей, іди обійму.
Співчуваю.
Просто на моїх очах.
Це було жахливо.
Співчуваю. Що я можу зробити?
Початок уже непоганий.
Можливо, сьогоднішню вечерю краще скасувати.
Так не можна.
Голлі найняла няньку,
і якщо не підемо, вона нас живцем з'їсть.
Та ну, Голлі і з'їсть живцем?
Гей.
Сказати вам, що таке втома?
Джексон пішов у перший клас, тож щодня о шостій я вже на ногах,
готую йому сніданок і збираю обід.
Бог його знає, яке неорганічне сміття подають в їхній їдальні.
Потім я везу його в школу. На власні справи ледве вистачає часу.
На пілатесі не була кілька тижнів. Здоров'ю каюк.
Потім я забираю його зі школи
і везу на футбол, плавання, карате чи театральні курси.
А, ще він почав вчити іспанську.
Мої будні буквально пекельні.
Ви ж прийдете в суботу?
Що?
Вибач, а що в суботу?
-Ти жартуєш? -Ого.
Роуз, Джексону буде сім років. Я тобі разів п'ять казала.
Я не зможу. Робота.
-Тобто робота? Субота ж. -Я працюю в суботу.
Пора вже тобі кинути ту паскудну лікарню й відкрити
-приватну практику… -Паскудну?
-Неправда. -…з нормальним графіком.
Роуз, упевнений, знайдеться ціла купа психів,
які реально тобі платитимуть.
Дякую тобі за твою цінну думку, Ґреґу. Ти сама люб'язність.
Я просто кажу. Нащо ставати лікарем і не багатіти до чортиків?
Жартуєш?
Та Роуз працювала б і безплатно.
До речі про втрачені фінансові можливості:
-можна продати будинок. -Давай не зараз.
Я не розумію. Він просто стоїть.
Ми в ньому виросли.
Він уже непридатний. Чому не продати хоча б землю?
А може, постуляєте пельки?
Ого.
Дякую.
Дуже дякую.
Я дуже цього чекав.
НІЧНИЙ РЕЖИМ
Усе нормально?
Так.
Доброго ранку.
Доброго.
Гей, щодо вчорашньої пацієнтки, Лори Вівер.
Той протокол про інший інцидент із нею,
який прислала поліція —
-можеш перекинути його мені? -Без проблем.
І в мене ще мав бути сеанс із Джейн Парк.
Точно. Уночі вона навиривала в себе волосся
й усе проковтнула.
Її повезли чистити шлунок.
Чорт.
Роуз.
-Що… Що ти… -Неподалік був виклик,
тож я подумав…
Просто вчора поговорити не вийшло, якщо не враховувати розслідування.
І, раптом що, коли надійшов виклик,
я не знав, що побачу тебе.
Вибач, якщо це було дивно.
Це твоя робота. Я розумію.
Як у тебе справи?
Джоеле, чого ти тут?
Я ж кажу, неподалік був виклик, тож…
Вирішив зайти…
глянути, як ти тут.
Після вчорашнього тобі, певно, нелегко.
Ясно. Я ціную твою турботу, але я її не потребую.
Звісно.
Так, авжеж… Вибач.
Я маю працювати.
-Так. -Побачимось.
Ти ж у курсі, що вона заручена?
Так.
А я неодружена.
ПРОТОКОЛ ДОПИТУ СВІДКА СВІДОК: ЛОРА ВІВЕР
За словами Вівер, Муньйос підійшов до неї, озброєний молотком-цвяходером
почав гатити по собі
Муньйос посміхався їй
Голлі
-Алло. -Привіт.
Я хотіла вибачитися за вчорашнє.
Дарма я так на тебе накинулася.
Та ні, я…
Це мені слід вибачатись.
Просто зараз голова забита іншим.
Я погано себе повела.
Ну, якщо не зможеш завтра прийти на свято,
хоч подаруй щось племіннику.
Якщо немає ідей, то він любить електричні моделі поїздів.
Ага.
У тебе якийсь дивний голос. Усе гаразд?
Так, я в нормі.
Привіт, Карле.
Як ти сьогодні?
Карле.
Карле?
Вона помре. І я помру.
-Усі помруть. -Глянь на мене.
Ти теж помреш.
Ти помреш.
-Ти помреш. -Допоможіть!
Допоможіть! Пацієнт у 5150!
-Його треба зв'язати! -Уперед!
Ні!
Він був агресивний.
Поводився неврівноважено.
Карл Ренкен був тут уже з десяток разів
і жодного разу не поводився навіть віддалено агресивно.
-Думаєш, я вигадую? -Звісно, ні.
Але вчора твоя пацієнтка в тебе на очах скоїла самогубство.
Ти могла злякатися, що Карл Ренкен небезпечний для себе,
і через це отак зреагувати?
Гадаю, я й справді могла неправильно все зрозуміти й погарячкувати.
Ясно.
Тоді ось як ми зробимо.
Візьми тиждень оплаченої відпустки.
Морґане, у цьому нема потреби.
Ти місяцями працюєш по 80 годин на тиждень.
Я боюся, що ти недосипаєш.
Якщо ми не здатні допомогти собі, то й пацієнтам не зможемо.
І якщо ти розвієшся тиждень, усьому відділенню це тільки на користь.
Відпочивай, а потім повертайся в тонусі.
Вибач, ще на роботі. Сподіваюся, твій день сьогодні був кращий.
Чорт!
-Алло? -Це «Ферст Лайн Сек'юріті».
Можна ваше ім'я та пароль?
Роуз Коттер.
«Акапулько».
Спрацювала дверна сигналізація.
Так, задні двері в будинку відчинені.
Ви зараз удома самі?
Так.
Точно?
Що?
Ви точно нічого не забули всередині, Роуз?
Озирніться.
Чорт.
Алло?
Це «Ферст Лайн Сек'юріті».
Можна ваше ім'я та пароль?
Ми обшукали все і всередині, і зовні. Чисто.
А задні двері?
Може, ви їх погано зачинили, коли йшли?
Не знаю. Можливо.
Я б не переймався. Ці фальшиві тривоги — часте явище.
Якщо ще щось станеться, дзвоніть.
Добре.
Добрий вечір.
Добрий.
Що сталося?
Вусаню!
Вусаню.
То навіщо ти ввімкнула сигналізацію?
Я не пам'ятаю, як це зробила.
Певно, випадково ввімкнула абощо.
Випадково?
Вибач.
Увесь день у голові якийсь туман, переляк і хаос.
Ще й цей дивний випадок на роботі, а потім…
Потім бос змусив мене взяти…
Вибач.
-Усе гаразд. -Точно?
Усе нормально. Просто випускала пару.
Добре.
Можеш пошукати Вусаня?
Ніде його не бачу.
Так.
Роуз, ти знову розбила склянку?
Вусаню?
Іди сюди, котику.
Ну ж бо.
Вусаню.
Воно виглядає як люди. Різні люди.
Іноді воно прикидається кимось, кого я знаю.
Іноді це якісь незнайомці. А іноді…
Іноді це мій дідусь, який загинув на моїх очах, коли мені було сім років.
Але все це — воно. Це…
Воно всміхається. Але не привітно.
Гіршої усмішки я не бачила.
Коли бачу її, щоразу з'являється
гидке відчуття, що зараз станеться щось жахливе.
О боже! Ні!
Ні! Воно тут! Благаю!
Геть! Прошу! Ні!
Надзвичайна ситуація в другому кабінеті. Пришліть когось.
Лоро?
Роуз.
Лоро?
Роуз!
Роуз?
Гей! Боже! Роуз! Стоп!
Якого біса? Роуз, поклади ножа!
Роуз!
Привіт.
Роуз?
Це несподівано.
Річ навіть не в крові.
Радше…
в її обличчі.
У виразі її обличчя.
Що ти відчула?
Страх, ясна річ.
Вразливість.
Провину.
Провину?
Вона була моїм пацієнтом.
То була нещасна дівчина, яку ти знала всього десять хвилин.
Так. Просто…
Здається, я зациклилася.
Не можу викинути все це з голови.
А ти не думала, що причиною твоєї зацикленості
насправді може бути самогубство твоєї матері?
Ти себе досі звинувачуєш?
Це…
Я зараз стараюся зайвий раз не згадувати той період. Тому…
Тоді про що ти хочеш поговорити?
Я сподівалася, що ви випишете мені «Ріспердал».
Після цієї…
пацієнтки мені…
почало щось ввижатися…
і вчуватися.
Упевнена, це просто симптом ПТСР.
Давай без самодіагностики.
Що саме тобі ввижається та вчувається?
Відлуння інциденту з пацієнткою.
Короткі, викликані стресом епізоди галюцинацій.
Але в ці моменти вони здаються дуже…
матеріальними й химерними.
Роуз, мені ти не здаєшся ні одержимою, ні неврівноваженою.
І вже точно не психічнохворою.
Я думаю, випадок із цією пацієнткою
зачепив твої давні тривоги, а до них примішалися стрес і недосип.
Твої рани так до кінця й не загоїлися.
Можливо, і не загояться. Така вже природа травми.
Але ти можеш навчитися її контролювати.
А ти зараз, поки намагаєшся з усім цим упоратися,
приймаєш пацієнтів?
-Ні. Узяла невелику перерву. -Добре.
Якщо треба моя порада: спробуй на щось відволіктися.
На щось, що відверне твою увагу від речей, які викликають в тебе стрес.
Також я вважаю, що буде не зайвим…
поновити наші зустрічі.
Звісно.
То як щодо «Ріспердалу»? Самі розумієте.
Перш ніж виписувати ліки, я хотіла б іще раз зустрітися.
Раптом що, дзвони в будь-який час.
Так.
Ні, я просила біле вино із содовою. Господи.
-О боже, ти прийшла. -Привіт. Сюрприз.
Заходь.
А як же робота?
-Я вирішила взяти відгул. -Давай сюди.
Ґреґу. Що ти робиш? Я ж сказала поки що їх не нести.
Боже.
Я маю стежити за дурним чоловіком.
Не покажете моїй сестрі, де в нас дорослі напої?
Звісно. У нас сховок на кухні. Ходімо.
Чекай. Ти ж психотерапевт?
Так.
Фантастично. Можна порадитися?
З днем народження тебе
З днем народження…
Круто.
Ґрасіас, Гарпер. Ґрасіас, мамо Гарпера.
А цей від тітки Роуз.
Розгортай!
Рви обгортку!
Що там, любий?
Ні.
-О боже. -Ні. Вусань.
-Що з тобою не так? -Цього не може бути.
ВУСАНЬ
Ні. Присягаюся, це не я.
Не я. Це не я, клянуся.
Ви маєте… Ви маєте мені повірити, будь ласка.
Хто-небудь, прошу, повірте мені.
Що ти в біса таке? Дай мені спокій, щоб тебе!
Ви ж її бачите? Ви маєте її бачити.
Благаю, Голлі, скажи, що бачиш.
Прошу.
-Привіт, Роуз. -Чорт.
Почув, що ти в невідкладній. Вирішив навідати. Як ти?
Нормально.
Це був нещасний випадок. Дякую.
Так. Мені сказали, у тебе була панічна атака.
Роуз, чесно скажу, мене це турбує.
Я кажу це як твій друг:
думаю, тобі потрібна допомога.
Ти консультуєшся з лікарем?
Роуз, ти слухаєш?
ШКАЛА ОЦІНКИ БОЛЮ Болю немає
Чекай.
Я маю тобі дещо розповісти.
І я хочу, щоб ти знав: я не божевільна.
-Добре.
Зі мною щось відбувається.
Тобі буде дуже важко в це повірити.
Може, краще зайдемо в дім?
Ні, стій. Вислухай мене!
Вибач.
Справді, вибач.
Добре.
Мені щось погрожує.
Якийсь лихий дух чи сила.
Я не знаю, що це, але…
Але думаю, це воно вбило мою пацієнтку.
Бо перед смертю вона описувала те саме.
І тепер ця штука якимось чином перекинулася на мене.
І…
Я дуже боюся, що станеться щось погане.
Прошу, скажи щось.
Що я маю сказати?
Що віриш мені.
Роуз, ти говориш про клятого привида.
Ні. Це не…
Це не привид.
Щось інше.
Добре.
Вибач.
Я так не можу.
Зараз я просто не можу.
Ні. Треворе.
Гей, чекай. Ні. Не йди.
Мені треба… Ти мене не слухаєш.
Роуз. Якої в біса відповіді ти від мене очікуєш?
Ти себе чуєш? Господи, ти наче божевільна.
Я не божевільна!
Вибач.
Це все генетика, так?
Що?
Психічні хвороби.
Їх можна успадкувати від батьків. Я дізнавався.
Нащо таке дізнаватися?
Я нащо?
Я хотів знати, з чим потенційно пов'язую своє життя.
Невже це так нечесно?
Я йду в дім.
Ні. Будь ласка, Треворе. Я в небезпеці!
Роуз.
-Це ти вбила Вусаня? -Ні!
Ні! Це не… Це зробила не я.
Тоді скажи, що з ним сталося?
Це було воно.
Треворе, прошу.
Будь ласка.
ПРОТОКОЛ ДОПИТУ ЛОРА ВІВЕР
Ґабріеля Муньйоса в Коледжі Святої Агати
Ґабріель Муньйос, Коледж Святої Агати
Самогубство викладача
Вчинив самогубство на очах у студентки Лори Вівер
Роуз.
Сюди.
Роуз.
Люба…
Прошу. Допоможи.
-Мама зробила помилку. -Ні.
Ні.
Роуз!
-Гей, дивися, куди йдеш! Здуріла? -Вибачте.
Місіс Муньйос?
Спочатку зміни в ньому були незначні.
Але потім йому різко погіршало.
Він був на межі зриву.
Страждав від параної.
З криками прокидався серед ночі.
Раніше він ніколи не кричав.
А потім він узагалі перестав спати.
Іноді я бачила, як він розмовляв сам із собою.
Йому щось ввижалося.
А ще він іноді робив щось дивне, а потім і не пам'ятав.
А якось уранці він просто зник.
Уночі мені подзвонили з поліції й сказали, що він мертвий.
Попросили впізнати тіло.
Його обличчя.
Після 25 років у шлюбі
це все, що мені лишилося про нього на згадку.
Співчуваю.
А Ґабріель описував те, що він бачив?
Я покажу.
Слід було все прибрати,
але я не можу тут лишатися.
Це те, що за словами Ґабріеля він бачив.
Усе повторював, що воно намагається в нього проникнути.
Це брат Ґабріеля.
Загинув в аварії.
Двадцять років тому.
Ґабріель так і не змирився.
Скільки все це тривало?
Це почалося, коли він повернувся зі щорічної конференції.
На його очах якась жахлива жінка наклала на себе руки.
Але ніхто про це не доповів.
Перед ним хтось скоїв самогубство?
Так.
-Я думала, ви знаєте. -Як її звали?
Не пам'ятаю. Треба шукати.
А він колись…
казав, чому це відбувається?
Він знайшов усьому цьому якесь пояснення?
Ви точно журналістка?
Місіс Муньйос, ваш чоловік не був божевільним.
Те, що він бачив, було справжнім. Я теж їх бачила.
-Ти якась прибацана? -Що?
Любителька чорнухи? Та як ти смієш?
Ні, прошу.
Я в тій же ситуації, що й ваш чоловік.
Геть із мого дому. Негайно забирайся.
Прошу, тільки скажіть ім'я. Скажіть ім'я!
Я сказала, пішла на хрін з мого дому!
Чорт. Трясця.
Так?
Привіт.
Що ж, заходь.
Нарешті позбувся того бридкого жовтого дивану.
Ага.
То що в тебе?
Зважаючи на твоє недавнє ставлення, гадаю, ти тут не заради спілкування.
Я маю прохання.
І бажано, щоб без питань.
Прекрасно. Чом би й не послухати?
Дев'ять днів тому
чоловік на ім'я Ґабріель Муньйос наклав на себе руки.
Я хочу знати, чи не фігурував він іще в якихось поліцейських протоколах.
Можеш з'ясувати? Зараз, для мене.
Облиш. Ти серйозно?
Це мій єдиний вихідний. Іди у відділок.
Джоеле, будь ласка.
Добре.
Хай йому грець.
Як, кажеш, його звали?
Ґабріель Муньйос.
Добре. Бачу протокол про смерть.
Так. Є ще один із дільниці у північній частині штату
про інший інцидент.
І що там?
Він давав свідчення.
У його готелі якась жінка скоїла самогубство.
Ясно. Як цю жінку звали?
Енджела Павелл.
Рієлтор.
А це що?
-Чорт. -Що? Що там?
Фото з місця.
-Дай глянути. -Ні.
-Дай. -Ні.
Краще не треба. І це ж доказ.
Ну або так, роздивляйся.
Ні хріна собі.
Я попереджав.
Добре.
Так.
Тепер треба, щоб ти так само пробив її.
Цю жінку, Енджелу.
А може поясниш, у чому річ?
Джоеле, ти сказав, що нічого не питатимеш.
Ні, це ти сказала.
Джоеле, прошу, допоможи.
Добре?
Будь ласка.
За чотири дні до її смерті було складено ще один протокол.
Доволі дивний збіг. Її теж допитували про самогубство.
Що це? Відео?
Запис із камери безпеки.
-Увімкни. -Воно завантажується.
Що це в біса таке?
А день так добре починався.
-Можеш відмотати назад? -Серйозно?
Відмотай, Джоеле.
Зупини.
Він усміхається?
Роуз, хто вони всі?
Я маю йти.
Куди?
Роуз, куди ти зібралася? Що все це означає?
-Я нічого не розумію. -Можна ще дещо попросити?
У тебе є принтер?
Треворе. Треворе, ти тут?
Привіт.
Привіт, Роуз.
У чому річ? Що вона тут робить?
Я прийшла дізнатися, як ти.
Я розмовляла зі своїм нареченим.
Це я її викликав.
Нащо?
Бо твоя поведінка була цілковито ненормальною.
-Я не… -І нічого кращого я не придумав.
Ти знущаєшся?
Я звернулася до тебе. До людини, якій довіряла найбільше.
Зізналася, що я до смерті налякана.
І що ти мені потрібен.
А ти пропустив усе повз вуха.
Ні. Чому, думаєш, я їй подзвонив?
-Я намагаюся тобі допомогти. -Ні!
Ти робиш усе, аби самому нічого не робити.
Поки все просто й зрозуміло, ти задоволений,
але не дай боже виникне якась проблема чи стане бодай трішки складно.
Тоді ти просто…
Ти одразу боїшся, що твій план ідеального життя піде по сраці.
-Гей. Ти це серйозно? -Так.
Якщо ти так вважаєш, то чого ми взагалі разом?
-Я вже сама не знаю. -Може, заспокоїмося і…
А може, ви тут і поселитеся, га?
Роуз, ти реально отак підеш?
-Ґреґу. -Роуз, що ти тут робиш?
-Голлі вдома? Нам треба поговорити. -Це погана ідея.
Поклич мою кляту сестру. Голлі!
Отак ти зі мною, значить?
Голлі, ми можемо поговорити?
-Ні, це не дуже… -Можна тебе?
Думаю, це погана ідея. Чесно.
-Усе гаразд. -Голлі.
-Та йди вже. -Не думаю… Добре. Іду.
Боже.
Добре.
Як ти?
Я в усьому розібралася.
На мені прокляття.
Або я потрапила під вплив прокляття.
Це через пацієнтку.
Вона була проклята, і після її смерті воно перейшло до мене.
І тепер мені погрожує це незрозуміле явище.
-Явище? -Ні. Це воно вбило Вусаня.
Учора воно було на вечірці, але ти його не бачила.
Крім мене, його ніхто не бачить.
Господи.
Слухай, Голлі, я знаю, що в це важко повірити,
і спочатку мені теж було важко.
Але глянь на це. Дивись.
О боже. Роуз, звідки в тебе це?
З іншими людьми було те саме.
-Усі вони мертві. -Роуз.
Голлі, я буду наступна!
Роуз, проклять не існує.
У тебе просто якийсь…
зрив.
Що? Ні. Голлі.
Ти мене не слухаєш.
-Не слухаєш. -Роуз.
Те саме було з мамою.
Ти говориш, як вона.
А тобі звідки знати?
-Вибач, що? -Тебе не було поряд, коли їй погіршало.
Де ти була, коли мама вмерла?
Ти не розумієш, про що говориш.
Я була старша, тож добре пам'ятаю мамину хворобу.
Я мусила піти з дому. Інакше я б цього не витримала.
Мені шкода,
що я лишила тебе саму й що саме ти її знайшла.
Я знаю, що це тебе травмувало, і…
І знаю, що це нечесно. Шкода, я не можу зарадити.
Але, Роуз, я стараюся жити далі
й забути про все це лайно.
Але ти наче не здатна змиритися з тим,
що мама з'їхала з глузду й убила себе.
Ти пов'язала з цим своє життя й мучиш мене, бо я не хочу.
Ну вибач, що намагаюся допомагати людям,
а не стирчу вдома як срана домогосподарка,
що живе у бульбашці власних егоїстичних, зверхніх ілюзій.
-Добре. -Не знаю, нащо це сказала.
Знаєш, я не можу. Годі з мене.
Ти сильно травмувала Джексона, ясно?
Я не можу з тобою говорити, поки ти така.
Чорт.
Голлі?
Чорт!
Чорт забирай!
Джоеле?
Чому ти не розповіла про зв'язок твоєї пацієнтки з іншими?
-Що… -Коли ти пішла, я продовжив копати.
Усі ці справи схожі. І коріння йде далеко.
Я вже знайшов 20 таких випадків та 19 жертв,
і між усіма є прямий зв'язок.
А те, що вони із собою роблять, Роуз, — це сказитися можна.
Чекай, ти сказав 20 випадків, але лише 19 жертв.
Один випадок відрізняється. Бухгалтер, Роберт Таллі.
Його бізнес-партнер убив себе на його очах,
а через чотири дні Таллі
раптом бере й убиває якусь абсолютно незнайому жінку.
Але це не все. Через тиждень по тому
головний свідок убивства теж скоює самогубство.
Знову та ж історія.
-То він живий? -Так.
Сидить у в'язниці Алтуни.
Мені треба з ним поговорити.
-Прошу, скажи щось. -Так, авжеж.
Просто…
Дай це перетравити. Боже…
Я думав, ти скажеш, це якийсь, не знаю,
культ самогубців чи шахрайська схема.
-Але це? Це? -Джоеле.
Добре.
Опустимо поки що саму вірогідність того,
що це зло чи надприродна сила взагалі існує.
Ти стверджуєш, що ця штука стрибає
від людини до людини й змушує їх накладати на себе руки.
Так, але, можливо, це й не самогубство.
Тобто?
Моя пацієнтка була дуже налякана, але не збиралася себе вбивати.
Та наприкінці вона раптом цілковито змінилася.
Наче людина, з якою я розмовляла, кудись зникла.
А в її тіло вселилося щось інше.
Отже… Як із тим хлопцем.
-На записі з камери. -Так. Точно так само.
О боже. Що за хрінь?
У справах, які ти знайшов…
скільки часу минало до смерті кожної наступної жертви?
Довше за тиждень ніхто не витримав.
Деякі протягнули лише чотири дні.
Це мій четвертий.
Гей.
Що б не сталося з тими людьми, з тобою такого не буде.
Обіцяю.
Охорону до третіх воріт.
-Дякую. -Пропустіть їх. Вони чисті.
У ВЕСТИБЮЛІ НЕ РОЗМОВЛЯТИ
Буду тобі за це винен, Даґу.
Тобі просто пощастило, що він звільнив усіх своїх адвокатів.
Ти ж знаєш, що він зробив?
Доктор Коттер створює для нас психологічний портрет у схожій справі.
Ну, Таллі – ще той скажений фрукт.
Тож хай щастить.
У вас буде лише десять хвилин.
Без розпорядження суду це максимум.
Дякую.
ПРЯМИЙ КОНТАКТ ЗАБОРОНЕНО
Містере Таллі, я доктор Роуз Коттер,
і я хотіла б поставити вам кілька запитань про…
Годі з мене питань. Я вже зізнався.
Якщо чесно, мене не цікавить те, у чому вас звинувачують.
Я хочу знати, що з вами було перед тим,
як ви зробили, що зробили.
У мене є пацієнт.
Молода жінка.
Чотири дні тому на її очах один чоловік наклав на себе руки.
І відтоді їй ввижається щось дивне.
Воно прикидається людьми.
Чоловік, який скоїв самогубство,
казав, що теж бачив те саме.
Чого в біса вам від мене треба?
-Що воно таке? -Не знаю.
Я не знаю.
Чому всі інші, хто це бачив, мертві, а ви досі живий?
Чому? Прошу вас.
Містере Таллі, допоможіть їй.
Будь ласка.
Нехай коп вийде.
Не варіант, друже.
Нехай вийде — тоді розкажу, що знаю.
Джоеле, прошу.
Буду прямо за дверима.
Я намагався знайти про цей феномен будь-яку інформацію.
У минулому вже були такі історії.
Кілька років тому одна сталася в Бразилії.
Одному чоловіку вдалося вирватися…
коли він убив сусіда й передав цей кошмар його дружині.
Ваша пацієнтка помре,
якщо когось не вб'є.
Це єдиний спосіб звільнитися.
Єдиний спосіб.
Також їй доведеться знайти свідка.
Бо воно передається через травму.
Живиться нею. Травмою.
Вашій пацієнтці доведеться постаратися.
Скажіть, хай бере якусь зброю.
Усе має бути якомога бридкіше…
Я не зможу нікого вбити!
Ви?
Воно у вас?
Ні. Якого біса ти сюди прийшла?
Ти мене не заразиш!
-Забирайся! -Вибачте.
Заберіть її від мене!
Гей.
Гей! Чекай.
-Що там трапилося? -Нічого.
Що він сказав?
Нічого.
Нічого?
Він несповна розуму, Джоеле.
Доктор Медлін Норткотт, психотерапевт
Можеш відповісти? Агов?
Де ти? Треба поговорити… Ти вдома?
Чорт.
Що ти тут робиш?
Вибач за наш учорашній напад.
-Це було неправильно. Мені шкода. -Так.
-Вам краще піти. -Роуз.
Ми обидві знаємо, що я зобов'язана доповісти вище,
якщо ти загрожуватимеш собі чи іншим.
Ти маєш переконати мене, що це не так.
Тревор казав, ви говорили про привидів.
Про «привидів» мови не було.
Нехай тоді нечисть. Надприродне.
Я сказала, що мені щось ввижається,
те саме, що й вам.
Але все припинилося. То був звичайний стрес і недосип.
Я довірилася йому, і явно дарма.
Але це все.
Добре? Ми закінчили?
А як ти сьогодні почуваєшся?
Дайте подумати…
Мій наречений вважає мене божевільною.
Моя сестра взагалі мене тепер уникає.
А ще…
мій колишній психотерапевт влаштовує мені раптові домашні візити,
щоб переконатися, що я не небезпечна.
Ну а попри це, усе чудово.
Не відповіси?
Що?
Роуз, це Медлін.
Я весь ранок намагаюся тобі додзвонитися.
Мене дуже турбує те, як учора все закінчилося.
-Роуз? Ти там? -Ні.
Алло?
-Ні. -Роуз?
Ні.
Уже скоро, Роуз.
Що ти в біса таке?
Благаю.
Ні.
Докторе Коттер.
Ви хіба не у відпустці?
Хочу забрати дещо з кабінету.
Карле. Привіт.
-Ні. -Усе гаразд.
Ні.
-Не бійся. -Боже.
Ні.
-Заспокойся. -Ні!
Стули пельку.
Заспокойся, добре?
Роуз.
Що ти тут робиш?
Не знаю.
Роуз, тобі до пацієнтів не можна.
Чорт! Роуз!
Чорт!
Роуз, що ти тут робиш?
Нічого.
Я не… Я не знаю.
Не знаю. Я…
Може, зайдемо й поговоримо?
Ні! Це…
Це небезпечно.
Роуз, тобі не варто зараз лишатися самій.
Мені краще самій.
Мені… Мені краще самій.
Вибач. Я маю їхати.
Роуз, думаю, тобі не варто нікуди їхати.
Розслабся, а я зроблю один дзвінок.
Роуз. Роуз, не їдь.
Чекай. Роуз, прошу.
Нікуди не їдь. Зачекай…
Роуз. Роуз, чекай! Роуз!
Джоеле.
Поліція оголосила тебе в розшук.
Що в біса сталося?
-Я знаю, що робити. -Що?
Цій штуці треба, щоб жертви передавали її далі,
та якщо нікого не буде поряд, вона не зможе поширитись.
Поки я буду сама, у неї нічого не вийде.
Це безглуздо. Збираєшся уникати людей довіку?
Довго тікати я не збираюся.
Я маю дати відсіч.
Добре, Роуз, я їду до тебе. Тільки скажи, де…
Джоел
РОУЗ 10 РОКІВ
Роуз.
Люба…
Прошу, допоможи.
Мама зробила помилку.
Візьми телефон.
Поклич допомогу.
Роуз!
Роуз.
Усе гаразд, люба.
Іди сюди.
Мені дуже шкода.
Я була поганою мамою.
Я хочу бути кращою. І намагаюся,
але іноді я просто не витримую.
Усередині мене є щось жахливе.
-Я себе ненавиджу. -Годі.
Ти мене соромишся?
Ні.
Тоді чому дала померти?
-Чому не врятувала? -Я не винна.
-Ти могла викликати допомогу. -Годі. Досить.
-Але не викликала. -Припини.
-Ти бажала мені смерті. -Бо я тебе боялася!
Мені було десять років…
а ти була чудовиськом.
І я знаю, що це несправедливо. Тобі…
Я мала допомогти.
Але не змогла.
І я несу цей тягар провини…
усе своє життя.
І я маю відпустити.
Але я маю змиритися.
Усе це не насправді.
Але, Роуз,
для твого розуму все насправді.
Що ти таке?
Чому робиш це зі мною?
Бо у твоєму розумі
дуже затишно.
Від власного розуму не втечеш, Роуз.
Це…
Це мій розум.
Тобі від нього теж не втекти.
Роуз!
Хай йому чорт.
З тобою все гаразд?
-Можна зайти ненадовго? -Так. Авжеж.
Де ти була?
Вибач.
Вибач, що втягнула тебе в це довбане божевілля.
Більшу частину мого життя
я боялася підпускати людей надто близько,
тому що боялася того…
що вони можуть побачити, якщо придивляться.
Тому я збудувала стіни й тримала з людьми дистанцію.
А потім…
я зустріла тебе
і відчула, як ці стіни почали руйнуватися.
І це до біса мене налякало.
Тому…
я була егоїсткою й несправедлива до тебе.
І дуже, дуже про це шкодую.
І це знову егоїзм з мого боку, але я хочу попросити тебе.
Та, може, ти…
дозволиш мені лишитися і…
переночувати тут?
І можеш…
бути поряд, поки я сплю?
Будь ласка.
Так, авжеж, я буду поряд.
Я завжди буду поряд.
Ні.
Роуз.
Ні!
Роуз!
Роуз, відчини!
Відчини двері.
Роуз!
Роуз.
Ні!
-Ні. -Чорт.
Чекай. Я йду!
Ні!
Роуз!
Ні!
Роуз.
Роуз?
Переклад субтитрів: Ілля Скрипка