Dr. Cotter.
Umrl bo. Ona bo umrla. Mama bo umrla.
Jaz bom umrl. Vsi umrejo. Nočem… Bom…
Ni govoril z mano, ni se odzival name, nič.
Samo to. –Ja, razumem. Hvala, Dan.
Umrla bo. Mama bo umrla. Jaz bom umrl. Vsi umrejo.
Nihče ni važen. Ona ni važna. On ni važen. Mama ni važna.
Jaz nisem važen. Nič ni nikoli važno. Jaz nisem važen.
Jaz nisem važen. Umrl bo. Ona bo umrla. Umrla bo. Jaz bom umrl. Vsi umrejo.
Nihče ni važen. Ona ni važna. On ni važen.
Vsi umrejo. Umrl bom. Nihče ni važen.
Ona ni važna. On ni važen. Mama ni važna. Nič ni nikoli važno. Jaz nisem važen.
Jaz bom… Jaz bom…
Ona bo… Vsi… Jaz bom…
Jaz nisem važen. Jaz bom…
Živjo, Carl.
Kaj se dogaja danes?
Umiram. –Ne. Ne bi rekla.
Mislim, da imaš spet manični napad. –Nikar…
Ne govori mi. Ne veš.
Čutim okrog sebe. Stiska me.
Bojim se.
Carl, vem, da se ti to, kar doživljaš, zdi resnično,
a te ne more raniti.
Verjemi.
Umrl bo. Ona bo umrla. Mama bo umrla, Jaz bom umrl. Vsi umrejo. Nihče ni važen.
Wanda. Carla Renkna bom dala za nekaj dni na opazovanje. Ni nevaren.
Samo vsakih par ur naj kdo pogleda k njemu.
Velja. –Hvala.
Dr. Desai vas išče. –Hvala.
Ne. Prosim. Ne razumete. Ne smem tja noter. Ne!
Ne! Prosim!
Naprej.
Si ti včeraj poslala pacientko Sarah Marquet v bolnišnico?
Ja. Težave z mamili ima in manijo. Večkrat je že bila pri nas.
Rose, ni zavarovana. –Prav, ampak potrebuje terapijo.
Odbor mi teži, ker bo šla bolnišnična postelja spet iz našega žepa.
Odbor bi moral občasno zanimati namen našega dela tukaj.
Ne dvomim o tvoji presoji. Drugič me prej vprašaj, da bom pripravljen.
Prav? –Ja. Oprosti.
Saj po sinočnji izmeni nisi prišla nazaj, ne?
Dr. Cotter.
Laura Weaver, 26 let. Študentka. Policijo so poklicali. Kršenje javnega reda.
Z rešilcem. –Psihične motnje?
V kartoteki nič, policija pa je poslala poročilo o njej od prejšnjega tedna.
Kaj je bilo?
Profesor na njeni šoli se je s kladivom pobil do smrti.
Izprašali so jo kot edino pričo. –S kladivom?
Živjo. Laura?
Sem dr. Cotter, terapevtka. Bi sedli?
Prav.
Vem, da ste živčni. Nič hudega.
Samo poklepetala bi rada. Verjemite, da je to varen kraj.
Zame ne. –Zakaj to pravite?
Pridite. Sediva.
Prosim.
Zastavila bom nekaj vprašanj, ki znajo zveneti neumno.
Kateri dan v tednu je? –Četrtek.
In mesec? –Oktober. Nisem nora.
Nihče ne trdi tega. –Ne, a morate razumeti.
Doktorandka sem, ne norica.
Zajemiva sapo, pa mi lahko poveste, kaj se dogaja.
Nekaj vidim.
Nekaj, česar ne vidi nihče razen mene.
Vem, kako noro to zveni. Res. Vendar je… Ne znam pojasniti.
Kaj vidite? –Videti je kot ljudje, a ni oseba.
Ne razumem.
Videti je kot ljudje. Različni ljudje.
Včasih se pretvarja, da je nekdo, ki ga poznam. Včasih je neznanec. Včasih…
Včasih je videti kot moj ded, ki je umrl pred mojimi očmi, ko sem imela sedem let.
Pa je vse ista stvar.
Kot bi…
Kot bi obraze ljudi nosilo kot maske.
Dobro. Vidite to zdaj, tukaj?
Kaj se zgodi, ko to vidite?
Smehlja se mi.
A ne prijazno. Najgrozljivejši nasmeh, kar sem jih videla.
Kadar ga vidim, me prevzame grozen občutek,
da se bo zgodilo nekaj strašnega.
Ko to vidim, me na smrt prestraši.
Laura, ste vi ali kdo v vaši družini kdaj doživeli privide?
Ni privid. Ne. Resnično je. Ne razumete. Počne mi stvari.
Okoli mene povzroča sranje.
Vse moje življenje je prevzelo in moj um in… Pripoveduje mi stvari.
Povedalo mi je, da je danes dan… Danes je…
Danes je dan, ko bom…
Ne bojte se. Že dobro.
Vem, da se to, kar doživljate, zdi izredno resnično.
Včasih, ko nas premagajo čustva ali doživimo hudo travmo, hoče naš um…
Ne poslušate me. Mojbog.
Umrla bom, pa me nihče ne posluša. –Že dobro, Laura.
O, bog.
Že dobro. Laura.
Me lahko pogledate, prosim? Že dobro.
Poglejte me.
Mojbog. Ne! Ne. Tukaj je.
Stran! Prosim, ne. –Ne bojte se. Sami sva.
Nikogar drugega ni.
Ne!
Mojbog.
Zaradi pacientke nujno potrebujem osebje v ambulanti 2. Pohitite.
Laura?
DrSi predstavlja NASMEH
Je bila gdč. Weaver že kdaj tukaj? –Ne.
Je bila značilna za vaše paciente? –Urgentna psihiatrija smo.
Tukaj značilno ne velja. –Aha. Je pa bila ubrisana, ne?
Ubrisana?
Skušava izvedeti vaše mnenje o njenem duševnem stanju.
Morda je trpela za akutno post travmatsko psihozo.
Imela je paranoidne privide. –Kakšne privide?
Prepričana je bila, da jo preganja nekakšna zla navzočnost.
Družini gdč. Weaver bomo morali pojasniti, kaj se je zgodilo.
Iščeva karkoli, kar bi vsemu temu morda dalo smisel.
Če je še kaj, kar nama lahko poveste, kar bi morda pomagalo.
Preden je umrla,
se je smehljala.
Ja, meni se zdi nora.
Rose.
Moja napaka. Sem te prestrašil? –Nisem te slišala vstopiti. Sranje.
Živjo.
Kaj je? –Nič. Oprosti.
Nekaj je narobe.
Pacientka je danes umrla. Moja pacientka.
Pridi sem. Žal mi je.
Pred mojimi očmi se je zgodilo. Grozno je bilo.
Žal mi je. Kaj lahko naredim?
To je lep začetek.
Morda bi odpovedala nocojšnjo večerjo.
Ne moreva. Holly je najela varuško.
Če ne bova šla, bodo z njo težave. –Nemogoče. Holly postaja težava?
Ti govoriš o utrujenosti?
Zdaj, ko je Jackson v prvem razredu, vsak dan vstajam ob šestih,
da mu pripravim zajtrk in malico.
Bog ve, kakšne neorganske smeti strežejo v tisti menzi.
Potem ga odpeljem v šolo. Komaj imam čas za svoje opravke.
Že tedne nisem šla na pilates. Moje telo je zjebano.
Potem moram nazaj v šolo ponj in ga odpeljati na nogomet,
plavanje, karate, gledališče… In pravkar je začel s španščino.
Čez teden je nemogoče.
Saj v soboto prideš, ne? –Kaj?
Oprosti, kaj je v soboto? –Je to šala?
Zabava za Jacksonov sedmi rojstni dan. Petkrat sem ti povedala.
Ne morem. Delo imam.
Kako delo? Sobota je. –Ob sobotah delam.
Vidiš, zato moraš iz tiste ogabne bolnišnice v zasebno prakso.
Ni ogabna. –Za normalen delovni čas.
Gotovo je veliko norcev, ki bodo plačali za tvoj čas.
Greg, hvala za tvoje mnenje. Zelo prisrčno.
Samo pravim. Zakaj bi postal zdravnik, če ne moreš svinjsko obogateti?
Saj se šališ, ne?
Tudi brezplačno bi bila zdravnica.
Ko smo že neizkoriščenem zaslužku,
bi lahko prodali hišo. –Lahko ne zdaj?
Ne razumem. Prazna je. –V njej sva odrasli.
Za rušenje je. Zakaj ne bi vzeli denarja za zemljo?
Lahko utihneta?
Hvala. –Najlepša hvala.
Tega sem se veselil.
Si v redu? –Ja.
Jutro, dohtarca.
Jutro.
Tista pacientka včeraj, Laura Weaver.
Policija je poslala še eno poročilo o njej.
Mi ga lahko pošlješ? –Velja.
Morala bi obravnavati Jane Park.
Ja. Čez noč si je populila šope las in jih pogoltnila.
Odpeljali so jo na praznjenje želodca. –Sranje.
Rose.
Kaj pa ti… –Službeno sem bil tu blizu,
pa sem mislil, da bi…
Včeraj sva lahko govorila samo o tisti… Tisti zadevi.
Hotel sem ti povedati, da nisem vedel, da boš ti, ko so prijavili.
Žal mi je, če je bilo čudno. –Tvoja služba je. Razumem.
Kako si kaj? –Joel, zakaj si prišel?
Kot sem rekel, sem bil službeno blizu, pa sem pomislil, da bi…
Te prišel pogledat.
Po vsem tistem včeraj… Ni lahko.
Prav, cenim to, a ni ti treba preverjati, kako sem.
Ja. Ne, ja, mislim… Oprosti.
Nazaj na delo moram.
Ja. –Se vidiva.
Saj veste, da je zaročena? –Ja.
Jaz sem samska.
Weaverjeva pravi, da se ji je Munoz približal in mahal s kladivom,
potem pa začel tolči po sebi.
Munoz se ji je nasmehnil…
Prosim? –Živjo.
Hotela sem se opravičiti za sinoči. Ne bi se smela spraviti nate.
Ne, jaz…
Jaz bi se morala opravičiti. Polno glavo drugih stvari sem imela.
Nisem bila dobra družba.
Če jutri ne moreš priti na nečakovo zabavo, bi mu lahko vsaj darilo kupila.
Zanimajo ga električni vlakci.
Čudno zveniš. Si v redu? –Ja.
Ej, Carl.
Kako se počutiš danes?
Carl.
Carl?
Ona bo umrla. Jaz bom umrl.
Vsi umrejo. –Carl, poglej me.
Ti boš umrla. Ti boš umrla. Ti boš umrla.
Ti boš umrla. Ti boš umrla.
–Na pomoč.
Ta pacient je 5150. Zadržati ga je treba.
Ne!
Ne! Ne! Ne!
Ne!
Napadalen je bil. Vedel se je psihotično.
Carl Renken je pogosto pri nas. Nikoli ni bil niti približno napadalen.
Misliš, da si izmišljam? –Seveda ne.
Ampak včeraj se je pacientka v tvoji oskrbi surovo ubila pred tvojimi očmi.
Ko si domnevala, da Renken ogroža sebe, je možno, da se je tvoj um odzval na to?
Mogoče sem si položaj napačno razlagala in se pretirano odzvala.
Prav. Takole bo.
Vzela boš teden plačanega dopusta. –Res ni potrebno.
Že mesece delaš po 80 ur na teden. Skrbi me, da ne spiš.
Pacientom ne moremo pomagati, če ne skrbimo zase.
Za oddelek je najbolje, da si vzameš teden dni in si razbistriš glavo.
Naredi, kar moraš, in se vrni zbrana. Prav?
Trevor - Oprosti, še v službi. Upam, da je bilo danes bolje.
Mater.
Prosim? –Varnostna služba First Line.
Mi poveste svoje ime in geslo?
Rose Cotter. Acapulco.
Oglasil se je alarm vrat.
Ja. Zadnja vrata moje hiše so odprta.
Ste v hiši sami?
Ja. –Ste prepričani?
Kaj?
Si prepričana, da nisi nečesa spustila noter, Rose?
Poglej za hrbet.
Prosim? –Varnostna služba First Line.
Mi poveste svoje ime in geslo?
Notri in zunaj smo vse pregledali. Nikjer nikogar.
Kaj pa zadnja vrata?
Se mogoče niso zaskočila, ko ste jih zadnjič zaprli?
Ne vem. Mogoče. –Ne skrbite. Lažni alarmi so stalnica.
Če se zgodi še kaj, nas lahko pokličete. –Prav.
Dober večer, gospod.
Dober večer.
Kaj se je zgodilo?
Muštac?
Muštac. –Zakaj si vključila alarm?
Ne spomnim se, da bi ga. Najbrž sem ga nehote.
Nehote?
Oprosti.
Že ves dan sem srhljivo zmedena in zblojena.
V službi se je zgodilo nekaj čudnega in šef me je prisilil, da vzamem…
Oprosti. Vse je v redu. –Si prepričana?
V redu sem. Samo duška sem si dala.
Prav.
Lahko poiščeš Muštaca? Sploh ga nisem videla.
Ja.
Rose, si razbila še en kozarec?
Muštac?
Pridi, muc.
Prosim.
Muštac.
Videti je kot različni ljudje. Včasih se pretvarja, da je nekdo, ki ga poznam.
Včasih je neznanec. Včasih…
Včasih je videti kot moj ded, ki je umrl pred mojimi očmi, ko sem imela sedem let.
Pa je vse ista stvar.
Smehlja se mi, ampak ne prijazno.
Resnično grozljiv nasmeh.
Kadar ga vidim, me prevzame grozen občutek,
da se bo zgodilo nekaj strašnega.
Mojbog. Ne. Ne. Ne. Tukaj je. Prosim.
Stran. Prosim. Ne.
Zaradi pacientke nujno potrebujem osebje v ambulanti 2. Pohitite.
Laura?
Rose.
Laura?
Rose!
Rose.
Počasi. Rose.
Kaj, jebemti? Rose, odloži nož.
Rose!
Živjo.
Rose.
To pa je presenečenje.
Ne toliko zaradi krvi, ampak…
Zaradi njenega obraza. Njenega izraza.
Kako ste se počutili?
Prestrašno, seveda.
Ranljivo. Krivo.
Krivo? –Moja pacientka je bila.
Bila je motena mlada ženska, ki ste jo srečali za 10 minut.
Že, a…
Zdi se mi, da sem obvisela na tem. Ne morem nehati misliti na to.
Ste pomislili, da je razlog, da ste obviseli na tem,
bolj povezan s samomorom vaše matere?
Še vedno krivite sebe?
To…
Res nočem zdaj govoriti o tem delu svojega življenja.
O čem pa bi radi govorili?
Upala sem, da bom dobila recept za risperdal.
Vse od
tistega dogodka s pacientko
videvam
in slišim stvari.
Gotovo je posttravmatski simptom. –Izogniva se samodiagnozi.
Kaj pa vidite in slišite?
Odmeve dogodka z mojo pacientko.
Bežne privide, ki jih povzroča stres.
A ko se dogaja, se zdi tako
resnično in vznemirjujoče.
Meni se ne zdite blodni ali moteni. In vsekakor ne psihotični.
Moj vtis je, da je ta dogodek
sprožil stare tesnobe, ki jih krepita stres in premalo spanja.
Vaše rane se niso povsem zacelile.
Morda se nikoli ne bodo. Taka je pač travma.
Lahko pa se jo naučite obvladovati.
Še naprej obravnavate paciente, medtem ko se ukvarjate s tem?
Ne. Kratek dopust sem vzela. –Dobro.
Če hočete moj nasvet, v tem času počnite kaj drugega.
Karkoli, da vam odvrne misli od stvari, ki vam povzročajo stres.
Mislim tudi, da bi pomagalo,
če bi spet začeli z rednimi obravnavami.
Prav.
Kaj pa risperdal? Samo… Saj veste.
Pogovoriva se prihodnji teden, preden se odločiva za zdravila.
Medtem pa me lahko vedno pokličete.
Prav.
Ne, prosila sem za brizganec z belim vinom. Kristus.
Mojbog. Prišla si. –Živjo. Presenečenje.
Vstopi.
Nisi v službi?
Vzela sem si prosto popoldne. –Daj meni.
Greg, kaj pa počneš? Sem rekla, da še ne jemlji ven.
Mater. Dame, ukrotiti moram svojega zateženega moža.
Peljite mojo sestro osvežitve za odrasle. –Jasno. V kuhinji je. Pridi.
Čakaj. Tista terapevtka si, kajne? –Ja.
Krasno. Lahko vprašam za nasvet?
Vse najboljše za te,
vse najboljše za te,
vse najboljše…
Prima.
Hvala, Harper in mama.
Ta je od tete Rose.
Odpri.
Raztrgaj.
Kaj si dobil, srček?
Ne…
Mojbog. –Ne, ne, Muštac.
Kaj, hudiča, je narobe s tabo? –Saj to ni mogoče.
Ne. Ne. verjemite, nisem bila jaz.
Nisem. Nisem bila jaz, prisežem.
Morate mi verjeti, prosim. Prosim, naj mi kdo verjame.
Kaj, jebemti, si? Pusti me pri miru!
Vidite jo. Morate jo videti.
Prosim, Holly, reci, da nekoga vidiš. Prosim.
Ej, Rose. –Jebemti.
Slišal sem, da si na urgenci, in prišel. Kako se počutiš?
Dobro. Samo nesreča je bila. Hvala.
Ja. Pravijo, da si imela napad tesnobe.
Rose, odkrit bom. Skrbi me. In to mislim kot prijatelj.
Res mislim, da bi morala z nekom govoriti. Hodiš h kakšnemu terapevtu?
Rose, poslušaš?
Brez bolečin
Čakaj.
Nekaj ti moram povedati.
In vedeti moraš, da nisem nora. Prav?
Prav.
Nekaj se mi dogaja.
Zelo težko boš verjel.
Raje pojdiva noter. –Ne, čakaj. Samo poslušaj me.
Oprosti. Res mi je žal.
Nekaj me ogroža.
Nekakšen zli duh ali energija.
Pravzaprav ne vem, kaj je,
ampak mislim, da je ubilo mojo pacientko.
Ker je opisala enako doživljanje, preden je umrla.
In zdaj se je nekako povezalo z mano.
In…
Zelo se bojim, da se bo zgodilo nekaj hudega.
Reci kaj. –Kaj hočeš, da rečem?
Hočem, da mi verjameš. –Rose, o klinčevem duhu govoriš.
Ne, ne. Ni… Ni duh.
Nekaj drugega je. –Prav.
Žal mi je.
Ne morem.
Tega zdaj ne morem. –Ne. Trevor.
Ne, ne, ne. Ne zapuščaj me.
Ne poslušaš, kaj govorim.
Kaj pa naj bi rekel v odgovor na to?
Se slišiš? Kristus. Zveniš noro. –Nisem nora.
Oprosti.
Dedno je, kajne? –Kaj?
Duševna bolezen. Lahko jo podeduješ od staršev. Poiskal sem.
Zakaj? –Ker…
Hotel sem vedeti, v kaj se spuščam za vse življenje.
Je to tako nepošteno?
V hišo grem. –Ne, ne. Prosim. V nevarnosti sem.
Rose. Si ti ubila Muštaca? –Ne.
Ne. Nisem… Nisem bila jaz.
Potem pa povej, kaj se mu je zgodilo.
Stvor je bil.
Trevor, prosim. Prosim.
Prosim.
IZJAVA PRIČE
Gabriel Munoz v kolidžu sv. Agate
Gabriel Munoz, kolidž sv. Agate Profesor naredil samomor
Profesor na kolidžu sv. Agate se je ubil pred očmi študentke
Rose.
Pridi sem.
Rose.
Ljubica…
Prosim, pomagaj mi.
Mami je naredila napako. –Ne, ne.
Ne, ne.
Rose!
Glej, kod hodiš. Si zmešana? –Žal mi je.
Ga. Munoz?
Sprva sem opazila majhne spremembe pri njem.
Potem pa se je zgodilo tako hitro.
Bil je razdražen. Paranoičen.
Sredi noči se je kriče zbujal.
Še nikoli ga nisem slišala kričati.
Potem je čisto nehal spati.
Zasačila sem ga, ko je govoril sam s sabo.
Privide je imel.
Počel je čudne stvari, ki se jih očitno ni niti spomnil.
Nekega jutra pa je izginil.
Zvečer mi je policija sporočila, da je mrtev.
Morala sem ga identificirati.
Njegov obraz.
Po 25 letih zakona je to vse, kar mi je ostalo kot spomin nanj.
Zelo mi je žal.
Je Gabriel kdaj opisal stvari, ki jih je videl?
Pokazala vam bom.
Vse bi morala odstraniti,
a ne morem biti tukaj.
To je tisto, kar je Gabriel videl.
Ponavljal je, da skuša priti vanj.
Gabrielov brat. Umrl je v nesreči.
Pred 20 leti. Gabriel ni tega nikoli prebolel.
Kako dolgo se je dogajalo? –Odkar se je vrnil
s preklemane vsakoletne konference.
Ker je videl, kako se je tista grozna ženska ubila.
Ampak nihče ne poroča o tem.
Je bil priča samomora?
Ja.
Mislila sem, da veste. –Kako se je pisala?
Ne spomnim se. Poiskati bi morala.
Je kdaj rekel,
zakaj se je vse to dogajalo? Je našel pojasnilo za vse to?
Kakšna novinarka pa ste? –Ga. Munoz, vaš mož ni bil nor.
Stvari, ki jih je videl, so resnične. Videla sem jih.
Ste zmešani? –Kaj?
Ste nori na morbidno? Kako si drznete?
Ne, prosim. Kar se je zgodilo vašemu možu, se dogaja meni.
Ven iz moje hiše. Takoj ven. –Samo ime mi povejte.
Poberite se!
O, mater.
Ja?
Kar vstopi.
Končno si se znebil tistega grdega rumenega kavča.
No, kaj je?
Domnevam, da nisi prišla klepetat, če sodim po zavrnitvi zadnjič.
Uslugo potrebujem. In ne sprašuj.
Krasno. No, da slišim. –Pred devetimi dnevi
se je ubil neki Gabriel Munoz.
Zanima me, ali je še kaj policijskih poročil o njem.
Lahko to ugotoviš zame? –Daj, no. Resno?
Danes sem prost. Pojdi na postajo. –Joel, prosim?
Prav. Prekleto.
Dobro, kako se je pisal? –Gabriel Munoz.
Vidim poročilo o njegovi smrti. Ja, še eno poročilo o njem teden prej
s postaje zunaj mesta. –Kaj je pa bilo?
Izjava priče. Bil je v hotelu, kjer je ženska naredila samomor.
In kako se je ženska pisala?
Angela Powell. Nepremičninarka. Kaj je to?
Mater. –Kaj je?
Fotografija prizorišča.
Pokaži. –Ne.
Tega nočeš videti. Dokaz je. Ali pa si privošči.
Madona.
Sem rekel, da je grozno.
Dobro.
Zdaj pa enako poišči o njej. O tej Angeli.
Mi lahko poveš, za kaj gre? –Rekel si, da ne boš spraševal.
Ne, ti si rekla, da ne bom spraševal. –Tvojo pomoč potrebujem.
Prav?
Prosim?
Prejšnje poročilo je nastalo štiri dni pred njeno smrtjo.
Čudno naključje. Tudi njo so izprašali o samomoru.
Kaj je to? Video datoteka?
Posnetek varnostne kamere.
Zavrti ga. –Nalaga se.
Kaj, jebemti, je to?
Pa čisto dober dan sem imel.
Lahko zavrtiš nazaj? –Resno?
Zavrti nazaj.
Ustavi.
Se smehlja?
Rose, kdo so ti ljudje?
Iti moram. –Kam greš?
Kam greš? Kaj se dogaja? Zbegan sem. –Mi narediš še eno uslugo?
Imaš tiskalnik?
Trevor. Trevor, si doma?
Živjo, Rose.
Kaj je to? Kaj ona počne tukaj? –Zanimalo me je, kako ste.
Govorila sem z zaročencem.
Poklical sem jo.
Zakaj?
Ker se vedeš čisto neuravnovešeno.
Ne… –Nisem vedel, kaj drugega naj naredim.
Ti to resno?
Nate sem se obrnila. Na človeka, ki naj bi mu najbolj zaupala,
in ti zaupala, da me je na smrt strah.
Da te potrebujem.
Ti pa me sploh nisi poslušal. –Zakaj pa misliš, da sem jo poklical?
Pomagal bi ti rad. –Ne.
Vse delaš, da se tebi ni treba ukvarjati s tem.
V redu si, dokler je vse lahko in prijetno.
A bog ne daj, da kaj postane resnično ali celo malce težavno.
In ti kar…
Razmišljaš, kako bo zjebalo tvoj mali popolni življenjski načrt.
Misliš resno? –Ja.
Če tako misliš, zakaj sva sploh skupaj?
Mogoče ne vem. –Zajemimo sapo…
Zakaj se kar ne razkomotiš?
Rose, odhajaš?
Greg. –Kaj pa ti tu?
Je Holly doma? Govoriti moram z njo. –To ni pametno.
Naj govorim s sestro. Holly!
Tako boš govorila z mano? –Holly, lahko za hip govoriva?
Lahko govorim s tabo, prosim? –Res mislim, da ni pametno.
Že v redu. –Holly.
Pojdi noter. –Mislim, da ni… Tudi prav.
Kristus.
Dobro.
Kako si?
Odprlo mi je oči.
Zadelo me je prekletstvo.
Ali pa sem se nekako zapletla vanj. Dobila sem ga od svoje pacientke.
Ona je bila prekleta. Ko je umrla, ga je prenesla name.
In zdaj me ogroža ta entiteta.
Entiteta? –Ne. To je ubilo Muštaca.
Včeraj je bilo na zabavi, a ga nisi videla. Nihče ga ne vidi, samo jaz.
Kristus.
Ne. Poslušaj. Vem, da je zelo težko verjeti.
Sprva sem tudi sama težko verjela. Ampak poglej to. Poglej.
Mojbog. Rose, zakaj imaš to? –Ker se je to zgodilo tudi drugim.
In vsi so mrtvi. –Rose.
In jaz bom naslednja. –Prekletstva niso resnična.
Prav? Nekakšen
zlom imaš. –Kaj? Ne.
Ne poslušaš me.
Ne razumeš. –Rose.
Točno tako je bilo z mamo.
Govoriš kot ona.
Kako pa ti to veš?
Prosim? –Ko se je mami poslabšalo, te ni bilo.
Kje si bila, ko je umrla? –Pojma nimaš, o čem govoriš.
Kot starejša sem doživela najhujšo mamino norost.
Morala sem iz hiše. Le tako sem lahko preživela.
Žal mi je,
da sem te pustila samo in da si jo morala najti ti.
Vem, da te je to zjebalo in…
Vem, ni pošteno. Ko bi le lahko kaj naredila.
Ampak tako sem se trudila živeti naprej in pustiti vse tisto sranje za seboj.
Ti pa, kot da ne moreš sprejeti dejstva, da je mama znorela in se ubila.
Dopuščaš, da te določa, in me kaznuješ, ker tega nočem.
Žal mi je, da skušam pomagati ljudem in nisem klinčeva gospodinja,
ki živi v svojem egoističnem mehurčku.
Prav. –Ne vem, zakaj sem to rekla.
Veš, kaj, ne grem se tega s tabo.
Jacksona si strašno prizadela. Kadar si taka, ne moreš biti tukaj.
Mater.
Holly?
Mater!
Pizdun!
Joel?
Zakaj nisi povedala o povezavi tvoje pacientke z drugimi?
Kaj? –Ko si odšla, sem brskal naprej.
Ti primeri? Enak vzorec sega dlje nazaj.
Doslej sem našel 20 primerov z 19 samomorilci,
ki so vsi neposredno povezani.
In kaj so si ti ljudje naredili. Mater.
Rekel si 20 primerov, pa samo 19 samomorov.
En primer kvari vzorec. Neki računovodja, Robert Talley.
Poslovni partner se je ubil pred njim,
čez štiri dni pa je Talley umoril žensko, ki je ni poznal.
Čisto nepričakovano. Ampak pazi to. Teden kasneje
je ključna priča umora tudi naredila samomor. Vzorec se je nadaljeval.
Torej je živ? –Ja. Zaprt je v Altooni.
Govoriti moram z njim.
Reci kaj. –Saj bom. Samo…
Daj mi minutko. Mislim, Kristus. Pričakoval sem, da bo to nekakšen
nor samomorilski kult ali izsiljevanje.
Ampak to? To je… To? –Joel.
Dobro. Za hip reciva,
da nekakšna zlobna nenavadna sila res obstaja.
Praviš, da ta reč preskakuje
s človeka na človeka in povzroči, da se ubijejo?
Mogoče pa ni samomor. –Kako to misliš?
Moja pacientka je bila prestrašena, ni pa razmišljala o samomoru.
Na koncu pa se je povsem spremenila.
Kot bi oseba, s katero sem govorila, izginila,
prevzelo pa jo je nekaj drugega.
Nekako tako kot tisti tip.
Na varnostnem posnetku? –Ja. Točno tako.
Mojbog. Kaj, jebemti?
Kolikšen je bil v teh primerih
razmik med smrtmi?
Nihče ni preživel dlje kot teden.
Nekateri celo samo štiri dni.
Danes je četrti dan.
Karkoli se je zgodilo tem ljudem, se tebi ne bo.
Obljubim.
Hvala. –Odpri jima. Dovoljenje imata.
Vrnil ti bom, Doug.
Srečo imaš, da je odpustil vse dodeljene odvetnike.
Saj veš, kaj je naredil, ne? –Dr. Cotter sestavlja psihološki profil
za podoben primer. –No. Talley je totalno ubrisan.
Srečno. Deset minut časa imata.
Več brez sodnega naloga ni šlo. –Hvala.
G. Talley, sem dr. Rose Cotter.
Upala sem, da boste pripravljeni odgovoriti na nekaj vprašanj o…
Ne bom več odgovarjal. Priznal sem. –Ne zanima me, česa ste bili obtoženi.
Rada bi vedela, kaj ste doživeli v dneh pred tem.
Pacientko imam, mlado žensko.
Pred štirimi dnevi se je moški ubil pred njenimi očmi.
Odtlej nekaj videva.
Nekaj, kar se pretvarja, da je drugi ljudje. Mož, ki se je vpričo nje ubil,
je trdil, da je videl isto. –Kaj hočete od mene?
Kaj je to? –Ne vem. Ne vem.
Zakaj so vsi drugi, ki so to videli, mrtvi, vi pa živite?
Zakaj? Prosim. G. Talley, lahko ji pomagate.
Prosim.
Naj policaj odide.
Ne bo se zgodilo. –Naj gre, pa vam bom povedal, kar vem.
Joel, prosim.
Zunaj bom, prav?
O tej stvari sem raziskal vse, kar sem mogel.
V preteklosti so bile druge verige. Našel sem eno v Braziliji pred nekaj leti.
Moški tam je ušel iz verige tako,
da je ubil soseda in to prenesel na njegovo ženo.
Vaša pacientka bo umrla, če ne bo nekoga ubila.
Samo tako se lahko tega znebiš. Samo tako.
Nujno mora imeti pričo, na katero bo to prenesla, ker se ta reč širi s travmo.
To ji daje moč. Travma.
Vaša pacientka mora poskrbeti, da bo vredno.
Recite ji, naj uporabi nekakšno orožje. Naj bo čim grše…
Ne morem nekoga ubiti!
Vi? Vi ga imate?
Ne, ne. Zakaj ste prišli sem? Ne boste mi ga dali nazaj.
Poberite se. Ven! –Žal mi je.
Spravite jo stran! Spravite jo stran!
Počakaj.
Kaj se je zgodilo? –Nič.
Kaj je rekel?
Nič. –Nič?
Zmešan je.
Trevor. Vrni se. Halo? Kje si? Pogovoriti se morava. Si doma?
Klinc.
Kaj pa vi tukaj? –Opravičujem se za včeraj.
Pristop je bil napačen. –Ja.
Raje pojdite. –Rose,
obe veva, da sem dolžna obvestiti oblasti, če ogrožate sebe ali druge.
Prepričajte me, da niste nevarni.
Trevor je omenil nekaj o duhovih. –Besede duh nisem uporabila.
Pa zla bitja. Nadnaravno.
Priznala sem mu, da imam privide, kot sem povedala vam.
Ne dogaja se več. Stres in pomanjkanje spanca je bilo.
Zaupala sem se mu, kar je bila očitno napaka. Ampak to je vse.
Prav? V redu?
Kako se počutite danes?
Naj pomislim. Prepričana sem, da me ima zaročenec za noro.
Sestra me je popolnoma izključila.
Zdaj pa
moja nekdanja terapevtka nenapovedano pride na obisk,
da se prepriča, da nisem nevarna. Razen tega sem pa čisto v redu.
Bi se oglasili?
Kaj? –Rose, Madeline tukaj.
Že vse dopoldne vas kličem. Skrbi me, kako sva se včeraj razšli.
Rose? Ste tam? –Ne.
Halo? Rose? –Ne.
Ne. Ne.
Skoraj je že čas, Rose. –Kaj, jebemti, si?
Prosim.
Ne.
Dr. Cotter.
Ne bi morali biti na dopustu? –Samo nekaj bom vzela iz pisarne.
Carl. Živjo.
Ne. Ne. –Ne boj se.
Ne, ne.
Ne boj se. –O, bog. Ne, ne.
Pomiri se. –Ne, ne.
Zapri gofljo.
Pomiri se. Prav? –Rose.
Kaj počneš tukaj?
Ne vem.
Ne smeš biti s pacienti.
Mater! Rose!
Mater!
Rose, kaj počneš tukaj? –Nič.
Ne vem. Ne vem, zakaj…
Pojdiva noter in poklepetajva. –Ne.
Ni varno. –Mislim, da zdaj ne bi smela biti sama.
Moram biti sama.
Moram… Moram biti sama
Žal mi je. Iti moram.
Po mojem ne bi smela nikamor. Pomiri se. Telefoniral bom, prav?
Rose. Ne hodi. Počakaj. Prosim.
Prosim, ne hodi. Počakaj. Rose, počakaj!
Joel.
Videl sem policijsko obvestilo, da si nevarna. Kaj se je zgodilo?
Vem, kaj moram. –Kaj?
Da ta reč preživi, jo morajo vse njene žrtve prenesti naprej.
Če ni zraven nikogar drugega, nima možnosti prenosa.
Dokler sem sama, ji lahko odrečem, kar potrebuje.
Nesmisel. Se nameravaš večno izogibati ljudem
Ne bom večno bežala. Moram se soočiti s tem.
Prav, prišel bom. Samo povej, kje …
Rose.
Ljubica …
Prosim, pomagaj mi.
Mami je naredila napako.
Vzemi telefon.
Pokliči pomoč.
Rose!
Rose.
Ne boj se, ljubica. Pridi sem.
Zelo mi je žal.
Nisem bila dobra mama.
Rada bi bila. Zelo se trudim, da bi bila,
ampak včasih je vsega preveč.
V meni je nekaj strašnega.
Sovražim se. –Nehaj.
Se me sramuješ?
Ne. –Zakaj si me pa pustila umreti?
Zakaj me nisi rešila? –Nisem jaz kriva.
Lahko bi poklicala pomoč. –Nehaj.
Pa je nisi. –Nehaj.
Želela si mi smrt. –Ker sem se te bala!
Deset let sem imela, ti pa si bila pošast.
Vem, da ni pošteno. Potrebovala si pomoč.
Nisem mogla.
Vse življenje nosim to krivdo.
Moram se je otresti.
To ni resnično. –Ampak Rose,
v tvojem umu je resnično.
Kaj si? Zakaj mi to delaš?
Ker je tvoj um tako vabljiv.
Svojemu umu ne moreš ubežati, Rose.
Moj um je.
Tudi ti mu ne moreš ubežati.
Rose!
Mater.
Si v redu?
Smem za hip naprej? –Ja, ja.
Kje si bila?
Žal mi je.
Žal mi je, da sem te zvlekla v vso svojo zjebano zmedo.
Večino življenja
sem se bala spustiti ljudi preblizu,
ker sem se bala,
kaj bodo videli, če bodo res pogledali.
Zato sem postavila zidove in držala ljudi stran od sebe.
Potem
pa sem spoznala tebe in začutila, da se zidovi podirajo.
Na smrt me je prestrašilo.
In tako …
Sebična sem bila in to ni bilo pošteno do tebe.
Tako zelo mi je žal.
In spet sem sebična, ker sploh vprašam,
ampak, misliš, da bi lahko ostala tukaj in samo…
Samo spala?
Bi lahko ostal pri meni, ko bom spala?
Prosim.
Seveda bom ostal s tabo.
Za vedno bom ostal s tabo.
Ne.
Ne, ne.
Ne.
Rose.
Ne, ne!
Rose.
Odpri.
Rose.
Ne!
–Mater. Drži se, že grem.
Ne!
Rose.
Ne!
Rose.
Rose?
Prevod: Tanja Borozan
Uredil metalcamp
Tehnična obdelava DrSi Partis