Tidligere på Black Cake
B og B:
Jeg fortalte dere en historie om en jente uten familie og fortid.
Men det er ikke min historie.
Hva gjør du?
Nei! Vær så snill!
Tror du virkelig at pappa ville ønsket å vite alt?
Det er feil. Jeg er ikke adoptert.
Eleanor var din biologiske mor.
Slo det dere ikke at jeg kanskje ville vite det?
Vi fortalte deg ikke visse ting av samme grunn som
at du ikke har fortalt Gio hele sannheten om faren hans.
Jeg kan ikke ende rasisme på egen hånd.
Du klarer ikke å holde stand.
Du trenger meg, Benny.
Du hadde muligheten til å bli til noe, men du ødela det.
Du var i det minste noen for meg.
Jeg har kommet til slutten av historien min.
Jeg innser at jeg etterlater dere med så mange ubesvarte spørsmål...
...spesielt angående bryllupet mitt.
Mor drepte ikke Little Man.
Dette er galskap.
Datteren min, deres hovedmistenkte, er død. Saken er avsluttet.
Saken er fortsatt åpen. Hun var aldri den eneste mistenkte.
Det at hun dukket opp i utlandet med morens pikenavn.
Du vil ikke leve et liv med hemmeligheter.
Vi har alle hemmeligheter.
Politiet tror de vet hvem som forgiftet Little Man.
Prøv å forstå at ingenting ved den kvelden var lett.
Men det måtte gjøres.
Pearl!
Pearl.
Mathilda, jeg er her.
Pust.
Og press.
Du klarer det.
En gang til.
Du klarte det.
Det er en jente.
Se på alt håret.
Så svart og rett, akkurat som faren din.
Jeg er her.
Mamma er her.
Min kjære Coventina.
Coventina?
Vanngudinnen.
Pearl,
du er den eneste jeg stoler på til å passe på henne.
Og det skal jeg, alltid.
Som gudmoren hennes?
Det ville vært en ære.
Å jage bort "Duppy," holde onde ånder unna.
Se på det.
Muskatfrukt.
Jeg moser den og gnir litt i navlen hennes.
Det er ikke muskat. Se nærmere.
Kjære Gud, det er mankinellfrukt.
Den er giftig.
Jeg beklager.
Kan jeg hjelpe deg?
Nei, det kan du ikke.
Dette er min siste kake.
Jeg må gjøre dette alene.
Vær så snill.
Kom igjen, da.
Takk.
Å, mamma.
For dette året.
Du har vært en gave.
Flytt deg. Se, du rører når du burde folde.
Bare la meg.
Kom igjen.
Jeg er oppe om du trenger meg.
Byron.
Jeg håper du vil gjøre dette med dine egne barn en dag.
Jeg skulle ønske jeg kunne være her for å lære dem, men...
...du vil alltid ha dette.
Dette er din arv.
Ta vare på den.
B og B, det er en liten svart kake til dere i fryseren.
Ikke kast den.
Sett dere ned sammen og del den når tiden er inne.
Dere vil vite når.
Hilsen mamma.
Ok.
Klar?
Hva i helvete er det?
Det er mamma og pappa på Jamaica.
Se så unge de var.
Hvem er hun?
"Benedetta 'Bunny' Pringle."
Benedetta var Bunnys virkelige navn.
Mor oppkalte meg etter bestevennen.
Vet du, jeg hjalp mamma å bake kaken.
Hvordan gikk jeg glipp av dette?
Vi gikk begge glipp av så mye.
Hun jobbet nok hardt for å skjule dette for deg.
Ja.
Jeg vil gjerne tilbake til hotellet.
Jeg må ta noen telefoner.
Du kan ikke dra nå.
Jeg har ignorert telefonen min siden jeg kom hit.
Dukker jeg ikke opp,
er jeg redd familien min melder meg savnet.
Ok, men ikke dra uten å si ha det.
Vi ses i begravelsen.
La meg følge deg ut.
Ha det.
Hei.
Etta Pringle er ikke bare en lokal jente med suksess,
hun har erobret verden, én svømmetur om gangen.
Benedetta "Bunny" Pringle er Etta Pringle.
Berømt svømmer.
Mamma var besatt av henne, husker du?
Ja, det gjør jeg.
Jeg trodde det var jamaicansk stolthet.
Etter å ha vunnet sitt første løp i Kingston,
slo Etta rekorder med sine forbløffende langdistansesvømmeturer.
Som den første svarte kvinnen i verden som svømte over Den engelske kanal,
Magellanstredet i Chile og det iskalde havet ved Sibirs kyst,
viser hun fortsatt ingen tegn til å roe ned.
Mamma passet på Etta.
Som pappa passet på meg.
TIL BUNNY
TIL LUCY ETTA P
- Nyt den. - Takk, Miss Pringle.
Hvem er nestemann?
BOKHANDEL DEN LENGSTE AVSTANDEN
Bunny, hei.
DEN LENGSTE AVSTANDEN ETTA PRINGLE
Herregud.
Alle disse årene trodde jeg at Covey døde i den togulykken.
Jeg forstår ikke.
Hvis hun fulgte min karriere, hvorfor tok hun ikke kontakt?
I sin siste melding
sa hun at det var én person som visste sannheten
om bryllupsnatten.
Tror du hun drepte Little Man?
Vi ville forstått,
men skjønner ikke hvorfor hun fortalte oss alt dette
og utelate det.
Hun må ha hatt sine grunner, sannsynligvis for å beskytte dere begge.
Hva med faren vår?
- Kan han ha gjort det? - Vet ikke.
Hvis hun ikke sa det i opptaket,
kan hun ikke ha ønsket at dere skulle vite.
Men vi må vite det.
Jeg bryr meg ikke.
Beklager om jeg ikke er interessert i hva som skjedde med Little Man.
I 50 år trodde jeg at bestevennen min var død.
Det jeg vil vite er hvordan hun kunne gå videre
uten at jeg fikk vite at hun hadde overlevd.
Du må høre fra mor.
TIL BUNNY
Kom bort når du har hørt beskjeden,
så snakkes vi etter begravelsen.
Nei. Jeg kommer ikke.
Jeg har jobbet hardt for å legge dette bak meg.
Jeg beklager, jeg må gå.
- Miss Pringle, vær så snill. - Benny, la henne gå.
Vi kan ikke la mammas historie ende slik.
Vi har ikke noe valg.
Vil ikke Etta prate,
bør vi kanskje dra til Jamaica etter begravelsen.
Jamaica?
- Og gjøre hva? - Stille spørsmål.
Om bryllupet, om besteforeldrene våre.
- Mathilda forsvant. - Ja.
Men hva om hun startet et nytt liv?
Eller fikk flere barn?
Vil du ikke vite om vi har familie der ute?
Ett nytt familiemedlem er alt jeg kan håndtere nå, Ben.
Det er så mye vi ikke vet.
Og det er ting vi aldri får vite.
Min kjæreste Bunny, hvor begynner jeg?
Du vet bedre enn noen at ubeskrivelige historier former folks liv,
både når de tilbakeholdes og når de avsløres.
Jeg kan ikke få sagt hvor flott det har vært å følge deg på nyhetene.
Du vet ikke hvor mange ganger jeg ville ta kontakt før nå,
så tilgi meg for at jeg ber deg gjøre meg denne siste tjenesten.
Det handler om barna mine.
Opp med humøret.
Bare se på meg.
Du er nydelig.
Hvis du med nydelig mener latterlig.
Kom igjen. Får ikke dette deg til å smile, vet jeg ikke hva jeg skal gjøre.
Du kan ikke gjøre noe, Bunny.
Vi var idioter som trodde vi kunne forlate øya.
Vi er jenter.
De forteller oss hvordan vi går, snakker, hvor vi skal svømme, hvem vi skal elske.
Hvorfor trodde vi at ting ville bli annerledes?
Fordi vi er annerledes.
Jeg pleide å tro det.
Gjør det fortsatt.
Fordi det fortsatt er håp for deg.
Du skal svømme i havneløpet neste år,
og så skal du til et eksotisk land med svømmestipend.
Lov meg at du gjør det.
Det skal jeg.
Og du skal stå ved min side.
Nei.
Jeg er med Little Man.
Slutt med det.
Faren din ordner det.
Hvordan vet du det?
Fordi han alltid har gjort det.
Ikke sant?
Han er glad i deg.
Kom inn.
Hvor har du vært?
Hva gjør du her?
Jeg spør deg igjen.
Hvor har du vært under alt bryllupsplanleggingstullet?
Holdt meg unna, slik Covey ba om.
Holdt deg unna lenge nok.
Covey tror at faren vil stoppe bryllupet,
men vi vet begge at han ikke klarer det.
Så hva skal du gjøre?
Jeg?
Du vet at jeg skal studere.
Så du forlater henne, akkurat som moren hennes.
Og nå faren hennes. Er det alt?
Hva skal jeg gjøre?
Little Man dreper oss begge. Er det det du vil?
Etter dette bryllupet ser vi henne ikke igjen.
- Er det det du vil? - Selvfølgelig ikke.
Du vil forlate henne?
- Trodde du elsket henne. - Jeg gjør det.
Bevis det.
Du har vel ikke tenkt å gi den samme minnetalen du skrev tidligere?
Hva skal jeg si?
Jeg vet ikke.
Noe om livet hennes som Covey...
...for å hedre den hun virkelig var.
Og anerkjenne Mabel.
Vi kan ikke anerkjenne Mabel uten å sprenge verdenen hennes.
Så du skal bare fortsette å lyve som mamma og pappa?
- Det er ikke det mamma ville. - Jo, det er det.
Hun hjalp med å planlegge dette.
Eleanors begravelse, ikke Coveys.
Jeg må gjennomføre det,
hedre livet hun valgte å vise verden.
Sannheten er til oss.
Jeg kommer hjem om noen dager, og vi kan diskutere kostskole da,
men det passer ikke nå.
Når passer det, mamma?
Du er alltid mellom flyturer og opptredener
og sliter deg gjennom tollen.
Hvor er du?
Jeg er i California.
Du er i USA? Hvorfor?
Vi har et par stopp her for bokturnéen min, så...
Å, har de ikke avlyst den ennå?
- Giovanni! - Tuller.
Men hvorfor sa du det ikke bare? Du dro uten å si ha det.
Du har rett. Beklager.
Det ble anspent med dine besteforeldre.
Kan du bare si hva som skjedde?
Det var ingenting. Du ler nok når jeg sier det.
Ikke bekymre deg mer. Ok?
Jeg kommer hjem om noen dager, og jeg skal forklare alt da.
- Ok, kjære? - Ja visst. Samme det.
Greit, jeg elsker deg. Ha det.
Der er jenta di.
Jeg tar igjen Mabel. Vi ses der inne.
Ja.
Hei.
Takk for at du kom.
Selvsagt. Du vet jeg elsket henne.
Hva ville hun sagt om ditt mikrofondropp?
- Du hørte meg. - Det er overalt.
Stolt av deg.
En av grunnene til at jeg gjorde det,
er det du sa til meg om å gå gangen.
Kom igjen. Snakk med meg.
Vi snakkes om noen dager.
- Jeg vil ikke snakke om... - Nei.
- ...det her. - Vil ikke vente lenger.
- Det passer ikke nå. - Lynette.
Jeg lar deg ikke bare gå fra meg igjen.
Bare si det.
Jeg er gravid.
Ok? Jeg fant det ut da jeg var i Illinois,
og jeg ville fortelle deg, men moren din døde.
Så kom opptakene og Benny.
Jeg beklager.
Nei.
Vi skal ha barn.
Det er gode nyheter.
Er det?
Hva betyr det?
Når snakket vi sist om å få barn?
Jeg har alltid sett oss med barn.
Å forestille seg det og å ha barn er ikke det samme.
Jeg innser det, Lynette.
Jeg kan ikke se for meg livet mitt med et barn.
Hva er det du sier?
At du ikke vil ha barn?
Eller at du ikke vil ha barn med meg?
Jeg sier at jeg ikke vet.
Så...
...hva har vi gjort alle disse årene?
Lekt hus?
Det er urettferdig.
Si hvorfor jeg har tenkt at vi bygger en fremtid,
og du er på et helt annet sted.
Kanskje du har laget den historien.
- "Historien." - Eller en historie
vi begge har fortalt oss selv.
Jeg vet ikke.
Jeg hadde løyet om jeg sa at jeg visste at jeg ville dette.
Jeg er lei for det.
Jeg forventet ikke en åpen kiste.
Hvorfor tror du jeg sitter her bak?
- Herregud. Godt å se deg. - Godt å se deg.
Jeg beklager.
Jeg fikk meg ikke engang til å gå i min fars begravelse.
Og her er jeg, den egenrådige datteren.
Jeg ble bannlyst fra min manns begravelse.
Vel, den foreldrene hans holdt, så...
- Jeg vinner. - Mannen din?
Beklager. Jeg ante ikke at han døde.
Det går bra. Det var 16 år siden.
Jeg var fortsatt gravid med Gio.
Har han aldri møtt faren sin?
Nei, dessverre.
Hvorfor bannlyste foreldrene hans deg fra begravelsen?
Det tar vi en annen dag.
- Jeg drar. - Hva?
Jeg er ferdig.
Ferdig med hva?
Å lyve.
Du hadde rett.
Jeg klarer ikke mer.
God morgen.
- God morgen. - God morgen.
Eleanor Bennett ble født Eleanor...
Douglas, og...
...hver av oss kjente Eleanor Bennett
på forskjellige måter.
En mor.
En frivillig.
En venn.
Og en partner.
Da kona mi døde,
følte jeg at jeg ville forsvinne med henne.
Og så fikk jeg en telefon fra Eleanor, og hun sa dette til meg:
"Greia med identitet, Charles..."
Charles...
"...det er familiehistorien, og så hvordan du ser deg selv,
og så det andre ser i deg."
Å, jøss...
Jeg vil savne måten hun så på meg på.
Så du ombestemte deg?
Moren din insisterte.
Klart hun gjorde det.
Jeg ble så sjokkert da du sa at hun var død,
at jeg glemte å spørre når det skjedde.
For ni dager siden.
Jeg kunne forberede meg lenge.
Til i dag trodde jeg at jeg hadde det.
Hvordan kan du sørge over noen du ikke kjente?
Det er ikke bare mamma.
Faren min var en sånn far som fikk andre til å se dårlig ut.
En sånn far jeg trodde jeg ville være.
Nå...
Jeg lurer på om noe av det var ekte.
Du ligner så mye på ham.
Og han forgudet moren din.
Jeg vet det.
Det er det eneste jeg vet er sant.
Hvordan i all verden fant de hverandre?
Historien de pleide å fortelle var at mamma besvimte på en travel gate i London,
- og pappa løp bort for å hjelpe henne. - Ja.
Hennes ridder i skinnende rustning.
Jeg burde ha visst at det bare var en historie.
En løgn, som alt annet.
Jeg forstår at du er sint.
Sorg ser forskjellig ut på alle.
Hvordan taklet du det?
Da du hørte at hun hadde dødd for så mange år siden.
Jeg sluttet å tenke på henne. Jeg måtte.
Det var ikke noe lik...
...ingen grav...
...ingen feiring av livet hennes.
Så du sørget aldri.
Snakket foreldrene dine med deg om en karibisk tradisjon, ni-natt?
Det er et ritual for den avdøde den niende natten etter døden.
Et minnesmerke, vår måte.
Hvis dine foreldres begravelser var en måte å si farvel til Eleanor og Bert på,
tror jeg det kan være bra for oss alle om vi holder et ni-natts ritual
for å si farvel til Covey og Gibbs.
Greit, gi meg den.
Jeg trenger deg til stede for dette, i kropp og sinn.
Det er den eneste måten å utføre ni-natt.
Og hva må vi gjøre igjen?
Har du ikke fulgt med?
Vi må slippe løs Coveys onde skyggeånd.
Å, akkurat, ja. Nei, selvsagt. Ja.
Ikke gjør narr. Vi er alle jamaicanere her.
Vi er vel det, ja.
Vi tror at en person har tre deler, kropp, ånd og duppy.
Den onde skyggeånden som blir i kroppen.
Hvis den ikke drar etter ni netter, kan den bli værende for alltid
og bringe ulykke til de etterlatte.
Derfor har vi ni-nattsritual for å slippe den ut.
Det blir ikke en tradisjonell ni-natt,
men vi skal spise, fortelle historier, og senere lager vi et bål bak huset
og brenner minnesmerker fra Covey og Gibbs' fortid,
og slipper dem fri fra sine anger og sine feil for godt.
Ok. Jeg tror jeg kan forstå alt det.
Men skal du fortelle oss hva mor sa i opptaket?
Det er mellom meg og Covey.
Men sa hun at hun angret på
- måten hun behandlet deg på? - Meg?
Du sa at du hadde følelser for henne,
og hun avviste deg.
Hun kom aldri over det.
Ja. Det er sant, hun såret meg, men hun gjorde opp for det.
Hvordan?
Hun kjørte opp til huset mitt i en stjålet motorsykkel
og tok meg på heisatur.
Bestefaren din vant hanekamper, og han var full og bevisstløs,
og hun ville ta meg med på en kjøretur før han våknet.
Det var en forsoningsgave.
Beklager at jeg stoppet deg tidligere.
Jeg vet det må ha vært tøft å si det du sa.
Du gjorde rett i det.
Farlig for en jente å like en annen jente.
Ikke sant?
Da jeg sa det var farlig, mente jeg ikke at det var galt.
Hva betyr det?
Jeg vet ikke.
Jeg vil ikke at du skal føle at du må oppføre deg som en du ikke er.
Ikke med meg.
Så jeg skal late som...
...med alle andre?
Jeg vet ikke.
- Skulle ønske jeg hadde svarene, men... - Det går bra.
Vi trenger ikke snakke om det.
Jeg burde ikke ha sagt noe.
Jeg vet ikke hva jeg sa. Jeg...
Jeg vet bare hva jeg føler.
- Hvordan føler du deg? - Redd.
Jeg kan ikke knipse og gjøre verden til et bedre sted,
men jeg vil gjøre alt jeg kan for å være et trygt sted.
Det er det minste jeg kan gjøre
fordi du har alltid vært mitt.
Moren din var mange ting.
Hun hadde mye smerte i livet sitt, og tap, selvfølgelig,
men det var så mange gode sider også.
Hun var en ekstraordinær kvinne.
Det var ingen andre som Covey i mitt sogn som ville la meg være meg.
Så da hun dro til London, visste jeg ikke om jeg ville klare meg alene.
Men hadde hun ikke dratt, ville jeg vært i skyggen hennes for alltid.
Der det er lettere å gjemme seg.
Jeg gjemte meg i din.
Og i kjæresten min, Joanie, sin.
Og i Steves sin.
Jeg hater at du føler at du måtte gjemme deg.
Lenge var Steve den eneste som trodde på meg.
Nei.
Bare noe han sa.
Vi har alltid trodd på deg, Ben.
Jeg tror jeg må finne ut hvordan jeg skal tro på meg selv.
Som du gjorde, Etta, da mor dro.
Gud, jeg skulle ønske hun bare hadde fortalt meg om deg.
Jeg tror det ville hindret meg i å rømme.
Hvis hun hadde fortalt deg om meg,
hadde hun måttet fortelle deg alt om livet sitt før.
Alt eller ingenting.
Foreldrene mine følte nok det samme.
Vil ikke at dette skal ta slutt.
Du vil ikke at hva skal ta slutt?
Alle oss her sammen.
Dere drar tilbake til jobbene og familiene deres,
- og det blir bare meg igjen. - Nei.
- Neida. - Nei, og du blir ikke alene.
Om det er Roma eller London, har du fortsatt meg.
Du har oss alle.
Og kunsten og musikken din.
Er det den jeg er? Kunsten og musikken?
I så fall er jeg ferdig.
Jeg har ikke skapt noe nytt på årevis, ikke uten en partner.
Og når jeg prøver, tenker jeg: "Det er uoriginalt. Det er ikke ferdig."
Det er bedragersyndrom. Og vi har alle det.
Ditt holder deg ikke tilbake.
Du er en berømt matguru.
På randen av å bli kansellert.
Til du forteller verden at du er svart,
da vil noen vinne en Oscar for å spille deg.
Mabel, vi bare tuller.
Men jeg er en svindler.
Jeg kunne ikke fortelle sønnen min om turen.
Ikke den første løgnen jeg fortalte.
Eller den verste.
Forteller jeg ham sannheten om faren, stoler han
aldri på meg igjen.
Vil du at Gio skal finne det ut fra noen andre,
- slik du fant ut om adopsjonen din? - Selvfølgelig ikke.
Når du har blitt løyet til
av de du stolte mest på,
går du tilbake til alle tingene du aldri helt forsto,
og begynner å tenke på alle løgnene du har fortalt deg selv opp gjennom årene.
Alt endrer seg, og du kan ikke skyve det tilbake.
Og det er skremmende.
Mabel,
hemmeligheten din er din duppy.
Og enten det er nå eller senere, må du slippe den løs.
Jeg er bare ikke klar til å slippe ut duppyen min.
Det er jeg.
Det er Steve.
Men du har allerede gitt slipp på ham.
Nei.
- Han kom innom da du var i panelet. - Hva?
- Brøt besøksforbudet? - Ante ikke hva jeg skulle gjøre.
Ringt politiet eller meg.
Beklager, men du forteller meg ikke alt.
Du har ikke sagt hva som skjer med Lynette eller jobben din.
Og da jeg spurte deg om forfremmelsen, løy du.
Det er ikke det samme.
Hvordan det?
Nei, vær så snill, slutt.
Ser dere hvordan hemmelighetene tynger dere?
Vi må ikke bare løslate foreldrene deres.
Men dere også.
Ellers gjør dere det samme mot barna deres.
Jeg vet dette.
Jeg har båret denne byrden i 50 år.
Jeg fant ut at Covey hadde skapt seg et liv med Gibbs,
og at han fikk se henne blomstre
og bli alt det jeg visste hun kunne bli,
det vekket det følelser jeg ikke visste jeg hadde.
Følelser om valgene vi tre tok
den kvelden Covey giftet seg.
Jeg vil ikke at dere skal endre hva dere føler for foreldrene dine,
spesielt faren deres.
Men det var en vanskelig situasjon for oss alle.
Men nå er det på tide å fortelle dere hele historien.
To uker før bryllupet...
Jeg dro til faren deres,
og tryglet ham om å legge en plan for å stoppe det.
Da bryllupsdagen endelig kom,
håpet jeg og ba om at da jeg gikk inn i brudesuiten,
ville Covey være borte.
Men jeg fant henne ikke.
Har du sett Covey?
Hva er det?
Kom.
Det er mankinellfrukt.
Sevjen er giftig.
Jeg forstår ikke.
Dette er Coveys vei ut.
Brudgommen har bestilt bryllupssuiten for natten.
Etter mottagelsen
blir kveldsdrinken sendt til de nygifte.
Little Man vil nyte drinken sin, sovne og aldri våkne igjen.
Hva?
Covey kan ikke være i bryllupssuiten med ham.
Du vet hva han vil gjøre.
Vi fyller ham opp med vin,
så han er for full til det.
Og hva om han ikke er for full?
Har du en bedre plan?
Jeg har tenkt gjennom det.
Det er den eneste måten.
Hvordan får vi henne dit?
Jeg venter når vinen er sendt til suiten.
Jeg har en bag full av alt Covey trenger for å komme seg til London,
inkludert et sted hun kan bo.
Men for å få henne trygt ut av øya,
kan vi ikke fortelle henne noe av dette.
Hvis Little Man mistenker noe, er vi ferdige.
Kle på deg, ellers kommer du for sent.
På den tiden lærte vi å stole på at gutter og menn reddet dagen,
så jeg regnet med Gibbs, men jeg kunne ikke si det til Pearl eller Covey.
Jeg kunne ikke si det til noen.
Jeg måtte spille med til Gibbs kom med en bedre plan.
Bare...
...la tankene vandre.
Jeg visste ikke hva mer jeg kunne si for å få henne gjennom dagen,
men da jeg så resultatet av rådet mitt, angret jeg umiddelbart.
Mine damer og herrer, skål for min kone.
Min beste venn forsvant, lot som,
begravde sine sanne følelser, sitt sanne jeg.
Følelsen var altfor kjent, og tiden rant ut.
Utover natten innså jeg at jeg ikke kunne vente på Gibbs.
Selv om han elsket Covey, hadde han ingen måte å redde henne på,
men det hadde jeg.
På den tiden var det ingen kameraer.
Hvis du spilte uskyldig, trodde folk på deg.
Så det var det jeg gjorde.
Og jeg så meg aldri tilbake.
Jeg trodde jeg ga henne inntrykk av at det var hennes far,
så hun ikke ville føle seg forlatt.
Hun må ha visst at det var meg.
Og derfor holdt hun avstand,
for å beskytte deg.
Jeg diskuterte aldri den kvelden med noen andre enn Pearl.
Jeg tok et liv,
og jeg har...
...aldri erkjent det på 50 år.
Men dere er levende bevis på at jeg gjorde det rette.
Dette ville vært en drøm
om Covey hadde vært i live og sett dette,
alle oss her sammen.
Jeg skulle ønske jeg kunne tatt farvel i begravelsen.
Jeg også.
Jeg bare...
Jeg var ikke klar.
Ingen av oss var det.
Nå som vi er det, kan vi kanskje det.
Hva er galt?
Hvis vi går videre, er det noe du må vite.
Jeg var der den kvelden under mottakelsen din.
Jeg var tilstede for deg,
trodde jeg kunne være helten du trengte.
Jeg kom meg ikke forbi Little Man,
så jeg bestemte meg for å improvisere
i håp om å finne deg alene til
å ta deg med ut i natten.
Men...
...da så jeg ham kysse deg,
og du smilte,
trodde jeg du ville gå videre uten meg.
Nei.
Gibbs, du forstår ikke.
Jeg spilte en rolle for å overleve.
Det var alt jeg kunne gjøre.
Jeg forstår det nå.
Jeg gjør det.
Jeg var feig da.
Jeg beklager.
Jeg tilgir deg.
Hvis vi skal gå videre, må du tilgi deg selv.
Mor...
Jeg er her.
Vi har samme slags hender.
Vi ses der ute, Covey.
Hei, folkens.
Det er en stund siden jeg la ut noe, men her er jeg.
Denne er til bestemoren min, Mathilda Brown,
hvor enn du er.
Ta en liten sang
Det tar ikke lang tid
Syng den riktig
En gang eller to
Å, kjære vene
Ristet jeg ikke sukker?
Alt jeg har er gjort og pantsatt
Pantsatt klokken min
Pantsatt kjedet mitt
Å, kjære vene
Ristet jeg ikke sukker?
Alt jeg har er gjort og pantsatt
Dr. Bennett,
fortell meg om første gang du opplevde
rasediskriminering på instituttet.
Det var i livet mitt
Å, kjære vene
Ristet jeg ikke sukker?
Alt jeg har er gjort og pantsatt
Pantsatt stolen min
Pantsatt sengen min
Har ingen steder å legge hodet
Herre min hatt
Ristet jeg ikke sukker?
Alt jeg har er gjort og pantsatt
Mabel, det er så mye jeg vil du skal vite,
så mye jeg skulle ønske jeg kunne lært deg opp gjennom årene.
Jeg har brukt hele livet på å lure på hva som skjedde med min egen mor,
og jeg vil at du skal vite alt jeg vet, inkludert din biologiske fars navn.
Men jeg må advare deg, folk kan bli såret.
Du har sett hvordan dette utspiller seg i vår ustabile, moderne verden,
men han er en del av historien din.
Hva du velger å gjøre med denne informasjonen er opp til deg.
Oversatt av: S. Mile