Мило дневниче, ето новината.
Аз, Амбър Браун, отивам на танците в "Парк Ридж" и това е официално.
Три бележки. Първо: никога не съм ходила на танци.
Второ: ами ако никой не ме покани?
Трето: може ли да танцуваш сам?
И още една новина!
Аз, Бранди, без да имам нова рокля, също ще съм на танците.
Не съм била на танци, но знам, че може да танцуваш сам.
Ще ми заемеш ли рокля? - Да, но нямам много.
Какъв цвят искаш?
Розова.
Ще ми дадеш ли някоя твоя? - Да. С каква форма?
Форма ли?
Купувам ги по формата.
Имам права, балон, феерична, камбана.
Феерична.
Страхотна е за танци.
Вее се прекрасно!
Измисли танцов стил. - Научих го от Сърдито ябълково дърво 3.
Мама ми е запазила час за вторник в "Долу на ухото".
Майка ти ще ти позволи да сложиш обеци?
Ще се въздържа да скачам от радост заради теб.
Няма нужда. Радвай се.
Ще съм като кинозвезда, защото ще имам обеци!
Не прекалявай с радостта.
Бранди!
Бранди с обеците, не Бренди!
Насам, Бранди с обеците!
Усмивка! - Бранди с обеците!
Бранди!
Обеци на звезда! - А мама още не ми дава!
Врънкай я. - И да чувам само: "Като станеш на 13".
А показвала ли си, сещаш се, крайно отчаяние?
Май, да.
Молила ли си? Цупила ли си е? - Да.
Фразата "Всички имат"?
И аз приложих изброените. - Успешно.
Да. Ами гледам много филми. Добра актриса съм.
Да й сложа ли колан? - Аз не бих, но пробвай.
Може да стои добре. Ако добавя огромни обеци.
Помоли майка си да убеди моята да си пробия ушите за танците.
Добре, ще помоля.
Не днес. Понеделник е ден за почивка на гласа. Мама не говори.
Ти шегуваш ли се?
Не, сериозно.
Права си, странно е. И приятно.
Дори готино.
Обичам понеделниците.
Как да си пробия ушите преди танците?
Леля Пам!
Стресна ме!
Сигурно така действа кафето.
ЛЕЛЬО ПАМ, ПОМОЩ!
Леля Пам ще навие мама. - Да. Леля ти го умее.
За "Оскар" е.
ПО ПОРЕДИЦАТА НА ПАУЛА ДАНЦИГЕР
В сряда си на волейбол.
В петък - на танци. С обеци. - Чух те. Не.
А да спра волейбола?
Не. Там се създават приятелства.
Вече познавам всички.
Хана, Шантей, Алима и т.н. До една са по-високи и забиват.
Покани ги тук някой път.
Да бе. - Приятелите са важни.
Имам си приятели. Джъстин и Бранди.
Да, и аз ги обичам.
Четвъртък, 15,30 ч. - урок по математика. - В петък - танци!
Справям се. Стига уроци.
Не. Четвъртък - математиката, после - вечеря с Макс
След танците в петък ще те закарам у баща ти.
Не, трябваше да си с него, но ще сме доброволки за палачинките -
неделя в "Св. Юлиана".
Най-добре да останеш тук.
А мой ден?
Ден? Какво имаш предвид?
За нещата, които аз искам да правя.
Не искам да поднасям палачинки.
Защо? Ще е весело.
И е повод да създадеш нови... - Замълчи.
Добро утро, слънчица!
Добро.
Лъчи. Намек за слънце сте.
Връщам ти роклята. Не я облякох, широка ми е.
ЩЕ МИ ЛИПСВАШ. ЦЕЛУВКИ, ТАТЕ.
Другия път ще дам по-малка.
Добро утро, Пам.
Добро утро, Макс. - Пам.
Макс.
Да не сте се оженили и събрали, а съм пропуснала сватбата?
Ами той постоянно е тук. Всеки ден. - Как няма! Толкова си гостоприемна!
Амбър, за първата ти танцова забава имам малък подарък.
Обеци! Страхотни са!
Пам, знаеш, че ушите й не са пробити.
Значи е време.
Благодаря, но сме се разбрали - грим и обеци, като стане на 13.
Природно красива си като майка си.
Не ти трябват. - Вярно е.
На чия страна си?
Не на моята. - На твоята, Амбър. Винаги!
Не ти трябват грим и обеци, но ги искаш.
Лек гланц на устните ще придаде неустоим блясък на златото.
Хайде, мамо, моля те. Гланц и пробити уши.
Мразя засадите.
Момичетата носят обеци, гримират се, имат профили в мрежите,
татуират се... - Какво? Татуировки?
Аз имам. - Как иначе.
Защо намесваме татуировки? Стига.
Амбър е художничка, а татусът може да шедьовър.
Не е заради това.
Не помагам.
Сара, като имаме предвид цялата ситуация,
трябва да си доволна, че Амбър иска единствено...
Продупчени уши. Нищо повече.
Дори на бебета слагат обеци.
Знам 3-месечно с диамантени и чанта "Гучи".
Ушите ми са продупчени. - Как иначе!
Продължавам да отказвам. - Мамо!
А татуировка тогава? - Престани!
Моля те, мамо!
Вече си бръсна краката.
Аз си ги бръсна.
Карам колело през уикенда.
Мамо, ако Джъстин беше тук,
щеше да си пробие ушите с мен.
Но го няма.
Сама съм, без най-добрия си приятел.
Това е първата ми училищна забава.
Идеалният момент.
Имам основанието, нуждата,
правото да нося тези разкошни обеци, подарък от леля.
Удивителна актриса си.
Но помисли и за юрист като втори занаят. - Амбър, не.
Ще носиш обеци на 13 г.
Дано майка ти не е заседател.
Ядките - тук.
Добре. Ами ако попитам татко и той ми позволи, тогава?
Съжалявам, отказа. На едно мнение сме.
Съжалявам, миличка.
Аз, Амбър Браун, притежавам тези уши.
Мои са.
Единственото нещо в живота ми, над което имам власт.
Родителите ми ме делят, разпределят графика ми до минута.
Нека съм настойник поне на ушите си.
АМБЪР ИМА ПРАВА!
МАТЕМАТИКЪТ НЕ ЗНАЕ ДА СМЯТА!
"ДА" НА ОБЕЦИТЕ
Здрасти.
Здравей! - Здравей. Време ли е за срещата ни?
Да, часът е 18:00.
Виж роклята ми за танците.
Хубава е.
Голям късмет, че не съм там.
Изпотявам се само при мисълта да отида на танци или да поканя някого.
Бих танцувала с теб.
Благодаря. Но не бих посмял да те поканя.
Нито другиго. - Аз бих те поканила.
Супер. Много готино.
Виж го първо как танцува.
Официално начало - 18,01 ч.
"Как Амбър и Бранди да изглеждат готини на първите танци?"
По дневния ред на срещата. Предложения?
С висящи обеци?
Сериозно? С такива ще съм.
Мама ми купи малки ловци на сънища. Страхотни са.
Аз ще съм с чисто голи уши.
Така. Това ме кара да се изчервя.
Лицето ми гори.
Добре. Нататък.
Не съм била на танци.
Ходил съм на сватба.
Все едно! Вълнуващото е, че ще сме на забава.
Страшно се вълнувам. Страшно вълнуващо! Ще ходим на истински танци.
Да. - Бранди.
На моменти си като въплъщение на чувствата ми.
Но ти няма да си на танците. Съжалявам, Джъстин.
Да. Съжалявам, Джъстин.
Ще ми се да беше тук.
И на мен.
Но си отдъхнах.
Ще ти изпратим снимки. Не си изключвай телефона.
До-ча.
Къде тръгна? - У Бранди.
Първо изпразни миялната. - Като се върна.
Трябваше да е сутринта.
И не си сгънала прането. - Помня, но...
Моля?
Миличка.
Първо изпразни миялната.
Не може ли аз да реша за себе си?
На 11 години си.
Но, да, ти вземаш много решения.
За поведението си в момента.
Което е неприемливо.
Само помолих за миялната.
И да не си дупча ушите, да ходя на волейбол,
да сервирам палачинки, да се сприятелявам!
Това се е трупало отдавна.
Внимавай да не счупиш нещо.
Понякога си такава командирка!
Моля? За мен ли говориш?
Не.
Да. Може би.
Какво ти става?
Бранди ще си дупчи ушите, а аз няма! Искам да отида у тях, става ли?
Край. Сега може ли да ида? Моля.
Да, може.
Благодаря.
Здрасти.
Всичко наред ли е? - Да.
Не е.
Мразя, когато не ме харесва.
Трябва да обичаш детето достатъчно,
за да създаваш правила, за които да те мрази.
Никак не е лесно.
Заради обеците ли е всичко?
Естествено. И за всичко, което аз,
командорката, строгата, гадна мама правя.
Тя ли те нарече така?
Притеснявам се не за думите, а за отношението й.
Съвсем ясно чувам мислите й.
Не може да ме понася.
В момента не може да ме търпи. А това ме наранява.
Не се поддавай. Дръж се спокойно.
Какво?
Прилагах същото на майка си. Сестра ми беше още по-гадна. Нямаше равна.
А майка ви?
Беше душа човек. Всеки път отстъпваше.
Повече ли я обичахте заради това?
Да, със сигурност.
Какво се опитваш да кажеш?
Не ми помагаш. - Казвам,
че това ме караше да обичам майка си, но не и себе си.
Мисля, че е важно да оставяш детето да те мрази понякога,
за да харесва себе си по-нататък.
И какво? Никакво дупчене на уши?
Да, дръж си на думата.
Защото я обичам? - Да.
А тя ме мрази. - Така трябва да е.
И мама така прави. Вечно съставя списъци.
"Дишай, слушай музика, танцувай така, сякаш никой не те гледа."
Различава се от списъка на мама.
Каква сладка котка.
Какво ли строят там? - Не знам. Дано е мол!
Още две павета.
Защо имаш неразопаковани кашони? - Мама ми вика "отлагачка".
Какво значи това?
После ще ти кажа. Помогни ми за пътечката.
Не издържам вече.
Само списъци - какво може, какво не може.
"Списъкът на мама". - Трябва ми "списъкът на Амбър".
Защо правиш пътечка?
Да посещавам дървото. Като вали, е кално, а си пазя обувките.
Посещаваш дървото ли?
Да, затова са тук люлките.
Заповядай, седни, дишай. Гостувай на дървото.
Приятно е да си гост на дървото.
Харесвам тези люлки, но понякога ти става лошо.
Ще седна на кашона. - Май го изпразних.
Майчице.
Добре ли си?
Майка ми ми пише.
Какво пише?
Досега бях вкъщи!
"Не забравяй домашното по математика. И си почисти стаята."
Писна ми да ми нарежда.
Да не е глуха?
Преди малко й го казах.
Как ще се чувства, ако си правя оглушки така, както тя не ме слуша?
Можеш да разбереш.
Като спра да я слушам? - Да.
Носи слушалки у вас.
Пусни телевизора. Татко така прави, когато мама се кара.
Не, почакай. Ами ако не я послушам?
За кое?
За дупченето на ушите.
Десетичната запетая е на друго място.
Добре.
Имате ли дъщеря? - Ако добавиш 142 000…
Да, имам. Саманта, на осем години.
Носи ли обеци? - Амбър.
От бебенце.
Бихте ли го казали по-силничко? - Чух.
Ало? Да.
Здрасти, Луси! Как върви преходът от фитнес към дискотека?
Да. Можем да сме придружители.
Какво?
Запиши ни: Сара Браун и Макс Дейтън.
Не, не Макс. Татко!
Добре, на финала сме.
Последна задача. Съсредоточи се.
Внимавам.
Да се похваля! Стигнах ниво 10 на "Нулева гравитация".
Страхотно!
Какво правиш?
Пораствам.
Да. - На 11 сме.
Именно. Вече не сме деца.
Усещам се дете.
Но спестяванията ти май стигат за кола.
Само от Коледа и рождени дни? - И разходки на кучета.
Явно на едри кучета.
Заповядай. - Благодаря.
Честито 10. ниво! До-ча.
До-ча. - Здрасти, Джъстин. До-ча, Джъстин.
"ДОЛУ НА УХОТО" ПРОБИВАНЕ НА УШИ
Превод на субтитрите: Анна Делчева