Ahoj, deníčku. Mám novinu.
Já, Amber Brownová, oficiálně půjdu na podzimní ples školy v Park Ridge.
Tři věci… Zaprvé, na plese jsem ještě nikdy nebyla.
Zadruhé, co když mě nikdo nevyzve k tanci? Zatřetí, můžu tancovat sama?
A další zpráva…
Já, Brandi s I, která nemá žádné nové šaty, jdu taky.
Ještě jsem na plese nebyla. Ale tančit sama se může.
Půjčíš mi šaty?
Jo. Moc jich nemám.
Jejda. A barvu?
- Růžovou. - Tak jo.
Půjčíš mi taky své?
Jasně. Jaký tvar?
Tvar?
Nakupuju podle tvaru.
Mám šaty rovné, nadýchané, točivé, zvonové…
Točivé.
K tanci jako stvořené.
Krásně se točí!
- Nový taneční styl. - To mám od naštvaného stromu číslo tři.
Moje máma… mě na úterý objednala k Oslnivému lalůčku.
Máma tě nechá propíchnout si uši?
Můžu se pokusit neradovat se.
Dobrý. Jen se raduj.
S náušnicemi budu jako filmová hvězda!
Raduj se míň.
Brandi!
Brandi s I a náušnicemi! Tady! Brandi!
- Úsměv! - Brandi!
Brandi!
Hvězdný náušnice.
Kéž by mi je máma povolila.
- Naléhej. - Vždyť jo.
Řekne jen: „Až ti bude 13.“
Zahrála jsi, však víš…
mimořádně působivé zklamání?
Jo, asi jo.
- Žebralas? - Jo.
- Trucovalas? - Jo.
Řeklas: „Všichni je mají?“
- Já taky. - Na tvou mámu to zabralo.
Jo. Dívám se na spoustu filmů.
Jsem dobrá herečka.
- Můžu k nim zkusit pásek? - Není to můj styl, ale klidně.
To by šlo, s dostatečně velkými náušnicemi.
Popros mámu, ať přesvědčí tu mou, a stihnu to před plesem.
Klidně.
Ale dnes ne. Pondělí je den klidu pro hlasivky.
- To zrovna máma nemluví. - Děláš si srandu?
Ne. Vážně.
Je to docela legrační. A hezký.
Fakt hezký.
Miluju pondělky.
Jak toho docílit ještě před plesem?
Teta Pam!
Jé, lekla jsem se.
To s tebou asi udělá káva.
TETO PAM
- Teta mámu přemluví. - No jo. Tvoje teta je dobrá.
Ta má na Oscara.
PODLE KNIHY OD PAULY DANZIGER
Ve středu máš volejbal.
A v pátek ples. S náušnicemi.
Já to slyšela. Říkám ne.
- Můžu volejbalu nechat? - Ne. Najdeš si kamarády.
Všechny už tam znám.
Hannah, Shawntay, Alimu a další. Jsou vyšší a smečují.
Pozvi je někdy k nám.
- Těžko. - Kamarádi jsou důležití.
Už mám kamarády. Justina a Brandi.
Jsou skvělí.
Ve čtvrtek doučování z matiky.
A v pátek ples!
- V matice se zlepšuju. Zrušíme doučko? - Ne!
V 15:30 doučování, pak večeře s Maxem.
Po tom plese tě vysadím u táty.
Tenhle víkend jsi měla být u táty,
ale v neděli se koná lívancová snídaně.
Lepší, když zůstaneš tady.
- Dáš mi den? - Na co? Nerozumím.
Na to, co chci dělat já.
Nechci obsluhovat na snídani.
Proč ne? Bude to zábava.
- Aspoň si najdeš… - Neříkej to.
Dobré ráno, sluníčko.
Dobré.
Obě jste vysmátá sluníčka.
Vracím.
Jsou mi velké.
Budeš mi chybět. Táta
Příště vezmu menší.
- Jo. - Ránko, Pam.
- Ránko, Maxi. - Pam.
Maxi.
Takže už proběhla svatba a stěhování,
- a mě jste nepozvali? - Pam!
No co? Je tu pořád, Sarah. Bože, každý den.
Divíš se? Jste tak milé.
Amber, na tvůj první školní ples pro tebe něco mám.
Náušnice! Páni, jsou skvělý!
Pam, víš, že Amber nemá propíchnuté uši.
No, a není už načase?
Děkuju, ale máme dohodu. Šminky a náušnice až od 13.
Jsi přirozeně krásná po mámě.
- Nepotřebuješ to. - Pravda.
Komu fandíš?
- Mně ne. - Tobě, Amber.
Vždycky.
Nepotřebuješ make-up ani náušnice, ale chceš je.
Myslím, že lesk na rty by se k náušnicím báječně hodil.
No tak, mami. Prosím.
- Lesk a náušnice. - Ta přepadovka se mi nelíbí.
Sarah, holky nosí náušnice a make-up, jsou aktivní na sítích,
- mají tetování! - Co? Tetování?
- Taky ho mám. - Jasně.
Proč se bavíme o tetování? Dost.
Amber je umělkyně a tetování je forma umění.
Ne, to není ten důvod.
- Nepomáhám. - Pam.
Sarah, když se to vezme,
musí být úleva, že Amber chce jen…
Propíchnuté uši, mami. Víc nechci.
- I mimina je mají. - Přesně.
Znám jedno s diamantovými náušnicemi a Gucci kabelkou.
- Taky mám propíchnuté uši. - Jasně.
- Říkám ne. - Mami.
- A co tetování? - Přestaň, Pam.
Prosím. Mohla bych si holit nohy.
Taky si je holím.
- Jsem víkendový cyklista. - Fajn.
Mami, kdyby tu byl Justin,
nejspíš by do toho šel se mnou.
Ale není tu.
Jsem tu sama, bez nejlepšího kámoše.
Jdu na svůj první školní ples a to načasování nemůže být lepší.
Mám důvod, potřebu,
právo nosit tyhle skvělý náušnice od tety Pam.
Jsi báječná umělkyně,
- ale uvažuj o kariéře advokátky. - Amber, ne.
Až ve 13.
Snad máma nebude v porotě.
Dám to sem.
Fajn. A když se zeptám táty a on bude souhlasit?
Je mi líto. Řekl ne. Souhlasí se mnou.
Promiň, zlato.
Já, Amber Brownová, tyhle uši vlastním.
Jsou to moje uši.
Je to asi to jediné, nad čím mám teď kontrolu.
Naši mě mají ve společné péči, plánují mi život na minutu.
Můžu o svých uších rozhodovat já?
AMBER MÁ SVÁ PRÁVA!
UČITEL MATIKY NEMÁ ŘEŠENÍ!
ANO! NÁUŠNICÍM
Čau.
Čau. Už je čas na schůzi?
Jo, je přesně 18:00.
Chceš vidět mý šaty?
Jo, jsou pěkný.
Páni, jsem rád, že tam nejsem.
Mám nervy už z toho, že bych tam měl jít nebo někoho vyzvat k tanci.
Já bych si zatančila.
Díky. Ale… neměl bych odvahu tě vyzvat.
- Kohokoli. - Já bych vyzvala tebe.
Bezva. To je bezva.
Nejdřív bys ho měla vidět tancovat.
Oficiální čas zahájení schůze je 18:01.
„Jak to Amber a Brandi bude slušet na plese?“
Schůze začíná. Návrhy?
Visací náušnice?
Fakt? Ty si beru já.
Koupila mi je máma. Malé lapače snů. Jsou super.
Moje uši budou holý.
Fajn. Začínám se červenat.
Úplně rudnu.
Tak jo. Jdeme dál.
Na plese jsem nebyla.
Já byl na svatbě.
Je fuk, co uděláme. Je to vzrušující. Jdeme na ples.
Tolik se těším. Je to vzrušující.
Ples. Jdeme na opravdový ples.
- Jo. - Brandi,
seš jako zosobněná verze mých pocitů.
Ale nebudeš tu ty. Mrzí mě to, Justine.
Jo, mrzí mě to, Justine.
Kéž bys tu byl.
Kéž by. Ale je to úleva.
Pošleme ti fotky z plesu.
Nevypínej mobil.
Tak zatím.
- Kam jdeš? - K Brandi.
- Až vyndáš nádobí z myčky. - Až se vrátím.
Mělas to udělat ráno.
- A zapomnělas složit prádlo. - Nezapomněla.
Co prosím?
Než půjdeš k Brandi, vyprázdníš myčku.
Můžu se někdy rozhodovat sama za sebe?
Je ti 11.
A jo, děláš spoustu rozhodnutí.
Jako teď to, jak se chováš.
A není to v pořádku.
Jen jsem chtěla vyklidit myčku.
A abych neměla náušnice a hrála volejbal.
A ještě ty lívance, doučko a noví kamarádi!
Páni, to je ale příval.
Opatrně, ať něco nerozbiješ.
Občas seš tak panovačná.
Co?
Mluvíš o mně?
- Ne. - Ne?
Ano. Možná.
Co se to s tebou děje?
Brandi bude mít propíchnutý uši a já ne.
Jen chci jít k Brandi, jasný?
Hotovo. Už můžu jít? Prosím?
Ano. Ano, běž.
Děkuju.
Čau.
- Všechno v pořádku? - Jo.
Ne.
Nesnesu, když je na mě naštvaná.
Víš… musíš své děti milovat dost na to,
aby tě občas nenáviděly. Nastavovat hranice.
Není to jednoduchý.
To kvůli těm uším?
Jo. A kvůli všemu, co já,
její panovačná, přísná, nudná matka dělám.
To ti řekla?
Netrápí mě, co mi řekla, jako spíš, jak se chová.
Úplně jsem slyšela její myšlenky.
Prostě… Nemůže mě vystát.
Nemůže mě vystát. Bolí to.
Fajn. Nenech se mýlit. Uklidni se.
Co?
Já se k mámě choval stejně. Ségra byla v Ambeřině věku nesnesitelná.
Co na to máma?
Vyměkla. Ustoupila. Pokaždé podlehla.
A pak jsi ji měl rád ještě víc?
Jo, rozhodně.
Nevím, co tím naznačuješ.
- Nepomáhá to. - Víš,
díky tomu jsem miloval svou mámu, ale ne sebe.
Jo. Podle mě je důležité dovolit dítěti, aby tě občas nesnášelo,
aby do budoucna mělo rádo samo sebe.
Takže žádný propíchnutý uši?
Ne, musíš vytrvat.
- Protože ji miluju. - Jo.
A ona mě nesnáší.
- Tak to má být. - Jo.
Moje máma je stejná. Taky si dělá seznamy:
„Zhluboka dýchat, poslouchat hudbu, svobodně tančit.“
Seznam mý mámy je trochu jiný.
Tahle kočka je fakt roztomilá.
Co tam asi staví?
Nevím. Doufám, že obchoďák.
- Jednu dvě dlaždice. - Co ty nevybalené krabice?
- Podle mámy prokrastinuju. - Co to znamená?
To ti řeknu pak. Pomoz mi s chodníčkem.
Už to nesnesu.
Buď mi říká, co musím, nebo co nesmím.
Mámin seznam.
Potřebuju Ambeřin seznam.
K čemu vůbec ten chodník?
K návštěvě stromu. Když prší, je tu bláto.
Nechci si zničit boty.
Ty navštěvuješ strom?
Jo. Proto tu mám ta křesla.
No tak, posaď se. Relaxuj, dýchej. Pocti ten strom svou návštěvou.
Celkem příjemná návštěva.
Skvělý křesla, ale občas se mi v nich dělá zle.
Sednu si na krabici.
Ta je práz…
Ach bože.
Dobrý?
Máma.
Co píše?
Teď jsem tam byla.
„Nezapomeň na úkoly z matiky.
A ukliď si v pokojíčku.“
Unavuje mě, jak mě ovládá.
Copak mě neslyšela? Řekla jsem to nahlas.
Co kdybych neslyšela já ji?
Nebo ji neposlouchala jako ona mě.
To se dá zjistit.
- Že ji nebudu poslouchat? - Jo.
Nos doma sluchátka. Nebo dej televizi nahlas.
Jako můj táta, když máma mluví.
Ne, počkej. Co kdybych… Co kdybych neposlechla?
Ohledně čeho?
Ohledně svých uší.
Pozor na umístění desetinné čárky.
Dobře.
- Máte dceru? - Když přičteš 142,000…
Ano, mám. Samantě je osm.
- Má propíchnutý uši? - Amber.
Už odmalička.
Můžete to říct hlasitěji?
Já slyším.
Haló? Jo.
Ahoj, Lucy.
Jak to jde? Už je z tělocvičny diskotéka?
Jo, můžeme jít jako garde.
- Co? - Jo.
Zapiš nás. Sarah Brownová a Max Dayton.
Ne, Maxe ne. Tátu.
Už budeme končit.
Tohle je poslední příklad. Soustřeď se na něj.
Soustředím se.
Musel jsem zavolat. Jsem v desátým levelu Stavu beztíže.
To je skvělý.
Co to děláš?
Dospívám.
Co?
- Jo. - Je nám 11.
Přesně. Už nejsme děti.
Já se cítím být dítětem. Máš tam dost peněz na vlastní auto.
To je z Vánoc a narozenin?
A za venčení psů.
To asi byli pořádní psi.
- Na. - Díky.
Gratuluju k desítce. Tak zatím.
- Tak zatím. - Čau, Justine. Tak zatím, Justine.
Tak jo.
OSLNIVÝ LALŮČEK PROPICHOVÁNÍ UŠÍ
Překlad titulků: Petra Kabeláčová