Привіт, щоденнику.
Офіційно заявляю: я, Ембер Браун,
відвідаю вечір танців школи Парк-Рідж.
І ще три речі. По-перше, я ніколи не була на танцях.
По-друге: що як ніхто не запросить мене танцювати?
По-третє: нічого, якщо танцюватиму сама?
А тепер інші новини: я…
Бренді через «е», не маю нової сукні, але теж іду на танці.
Я ще не була на танцях. Але знаю, що можна танцювати самій.
Можна, я позичу сукню?
Авжеж. У мене їх небагато.
У-у. Якого кольору?
-Рожевого. -Гаразд.
Можна, я позичу сукню в тебе?
Авжеж. Якого силуету?
Силуету?
Так. Я купую їх за силуетами.
Є пряма, пишна, закручена й дзвоноподібна.
Закручена.
Ця сукня чудова для танців.
Вона чудово крутиться!
Ти створила власний стиль танців.
Підгледіла в Сердитого дерева №3.
Мама… поведе мене у вівторок у салон «Мочки та очки»!
Що? Мама дозволила тобі проколоти вуха?
Якщо тобі так буде легше, я не радітиму.
Ні, все гаразд. Радій.
Я буду як кінозірка! У сережках! Ага!
Але не так сильно.
Бренді!
Бренді через «е» в сережках!
Гляньте сюди! Бренді в сережках!
-Усміхніться! -Бренді в сережках!
Бренді!
Зіркові сережки.
Скоріше б уже й моя дозволила.
-А ти її проси. -Я й прошу.
Вона відповідає: «Коли тобі буде 13».
А ти, ну…
переконливо демонструвала розчарування?
Думаю, так.
-Благала? -Ага.
-Дулася? -Так.
Казала: «У всіх уже є»?
-Я теж таке робила. -Твоя мама піддалася.
Ну, я дивлюся багато фільмів.
Навчилася грати.
-Можна, я підпережу поясом? -Я б так не робила, але спробуй.
Буде гарно. Якщо ще надіну великі сережки.
Попроси свою маму переконати мою
дозволити проколоти вуха до танців!
Авжеж. Попрошу.
Але не сьогодні. У понеділок день відновлення голосу.
Мама мовчить день на місяць.
Ти жартуєш?
Ні. Це правда.
І це трохи смішно. І приємно.
Дуже приємно.
Люблю понеділки.
Як же мені проколоти вуха до танців?
Тітка Пем!
Ти мене налякала.
Мабуть, такий ефект дає кава.
SOS ТІТКО ПЕМ
-Тітка Пем може вмовити маму. -Так. Вона має хист.
На «Оскар» тягне.
Ембер Браун
ЗА МОТИВАМИ КНИЖКИ «ЕМБЕР БРАУН» ПОЛИ ДЕНЗІНҐЕР
У середу в тебе волейбол.
А в п'ятницю танці. З сережками.
Я почула. І – ні.
Можна, я кину волейбол?
Ні. Це чудовий спосіб знайомитися.
Я вже з усіма знайома, мамо.
Ганна, Шонтей, Аліма та інші. Усі вищі за мене й краще грають.
Може, запросиш їх у гості?
-Та де! -Чому? Друзі важливі.
У мене є друзі, мамо. Джастін і Бренді.
Так. І ми їх любимо.
У четвер о 15:30 – репетитор з математики.
А в п'ятницю – танці!
Я роблю успіхи. Може, досить уроків?
Ні!
Репетитор у четвер о 15:30, потім вечеря з Максом.
І в п'ятницю після танців
я відвезу тебе до тата.
Ти мала провести в тата ці вихідні,
але ми печемо в церкві млинці
на благодійному сніданку.
Тож краще поживи тут.
Можна і мені день?
День? Для чого? Про що ти?
У який я робитиму те, що захочу.
Я не хочу пекти млинці на сніданку.
Чому? Ми добре проведемо час.
-А ще це нагода подружи… -Не продовжуй.
Привіт, сонечко.
Привіт.
Сонечка. Ви обидві.
Повертаю сукню.
Не надівала. Завелика.
СКУЧАТИМУ ЦІЛУЮ, ТАТО
Потім дам меншу.
-Добре. -Вітаю, Пем.
-Вітаю, Максе. -Пем.
Максе.
То ви вже одружилися й живете разом, а мене
-на весілля не запросили? -Пем!
Що? Він тут увесь час, Саро. Щодня.
А як же інакше? Ви ж такі привітні.
Ембер, з нагоди перших шкільних танців…
маю маленький подарунок.
Сережки! Які гарні!
Пем, ти ж знаєш, що в Ембер не проколоті вуха.
То, може, пора проколоти?
Дякую, але в нас угода.
Ні макіяжу, ні сережок до 13 років.
Ти від природи гарна, як і мама.
-Тобі таке не потрібно. -Правда.
На чиєму ти боці?
-Не на моєму. -На твоєму, Ембер Браун.
Завжди на твоєму.
Тобі не потрібен макіяж чи сережки, але ти їх хочеш.
І я думаю, золото добре підкреслить блиск на губах.
Мамо, будь ласка.
Блиск для губ і сережки.
Змовилися проти мене?
Дівчата проколюють вуха, фарбуються, заводять сторінки в соцмережах,
-роблять тату! -Що? Тату?
-У мене є тату. -Авжеж є.
Чого ми говоримо про тату? Мовчіть.
Бо Ембер – художниця, а тату, іноді, художній твір.
Ні, не тому.
-Я не допомагаю. -Пем.
Саро, я думаю, зваживши всі обставини,
ти, певно, радієш, що Ембер просить лише…
Проколоти вуха, мамо. Це все, що я хочу.
-Навіть немовлятам проколюють. -Так!
Я знаю тримісячну дитину в сережках
і з сумкою Gucci.
-У мене проколоті вуха. -Авжеж.
-Усе одно – ні. -Мамо.
-То, може, тату? -Перестань, Пем!
Ну, мамо. Прошу.
У моєму віці ноги голять.
Я голю ноги.
-Я ж велосипедист. -Ясно.
Мамо, якби тут був Джастін,
він би проколов вуха разом зі мною.
Та його тут нема.
Я тут сама, без найкращого друга.
І скоро шкільні танці.
Кращого часу бути не може.
У мене є причина, потреба
і право надіти чудові сережки від тітки Пем.
Ти, звісно, чудово малюєш,
та розглянь кар'єру адвоката
-як запасну. -Ембер, ні.
До 13 вуха не проколемо.
Якщо мама не буде присяжною.
Горішки – сюди.
А якщо я попрошу тата, і він погодиться?
Вибач, доню. Він сказав ні. Як і я.
Мені жаль, сонечко.
Ці вуха належать мені, Ембер Браун.
Це мої вуха.
Певно, це єдине в моєму житті, що я зараз контролюю.
Батьки опікають мене спільно,
розписують моє життя до хвилини.
Можна, я хоч вухами розпоряджатимуся?
ЕМБЕР МАЄ ПРАВА!
РЕПЕТИТОР ЗАЙВИЙ У РІВНЯННІ!
СЕРЕЖКАМ – ТАК!
Привіт.
Уже час нашої зустрічі?
Так. Рівно 18:00.
Глянеш, у чому я піду на танці?
Начебто гарна.
Ох, радію, що мене там нема.
Мене кидає в піт навіть від думки, що треба йти на танці
чи запрошувати когось танцювати.
Я б з тобою танцювала.
Дякую. Але… Я б не наважився тебе запросити.
Чи будь-кого.
Я б тебе запросила.
Круто. Добре.
Ти подивися спочатку, як він танцює.
Офіційний початок о 18:01.
«Як Ембер і Бренді мати крутий вигляд на перших танцях?»
Збори офіційно розпочато. Є пропозиції?
Довгі сережки?
Справді? Я саме такі надіну.
Мама мені купила. Маленькі ловці снів. Дуже круті.
А в мене будуть голі вуха.
Від цього слова я червонію.
Просто горю.
Ясно. Продовжуємо.
Я ще не була на танцях.
Я був на весіллі.
Байдуже, що ми робитимемо. Це ж весело. Ми йдемо на танці.
Я така захоплена. Це так захопливо.
Танці. Ми йдемо на справжні танці.
-Ага. -Бренді,
іноді мені здається, що ти – втілення моїх почуттів.
Але ж тебе тут не буде. Прикро, Джастіне.
Так. Прикро, Джастіне.
Жаль, що ти не тут.
І мені жаль.
Але так спокійніше.
Пришлемо тобі фотки з танців.
Не вимикай телефон.
Прощабувай.
-Куди ти? -До Бренді.
-Розклади посуд. -Розкладу, як повернуся.
Ти мала зробити це вранці.
-А ще ти забула поскладати випране. -Не забула…
Перепрошую?
Доню,
розклади посуд до того, як підеш до Бренді.
Можна, я хоч якесь рішення в житті прийму сама?
Тобі 11 років.
І – так, ти приймаєш багато рішень.
Твоя поведінка зараз – твій вибір.
І вона неприйнятна.
Я лише попросила тебе розкласти посуд.
Ага. А ще – не проколювати вуха й грати у волейбол.
Пекти млинці, підтягнути математику й заводити друзів!
Ого. Назбиралося.
Обережно. Не розбий нічого.
Ти контролюєш кожний мій крок.
Що?
Ти про мене говориш?
-Ні. -Ні?
Так. Можливо.
Та що з тобою таке?
Бренді проколе вуха, а я ні.
Можна, я просто піду до Бренді?
Розклала. Тепер можна йти? Будь ласка.
Авжеж. Іди.
Дякую.
Гей.
-Усе добре? -Ага.
Ні.
Не терплю, коли вона мене не любить.
Знаєш,
треба так любити дітей,
щоб вони іноді не любили тебе через твої обмеження.
Це нелегко.
Це через проколювання вух?
Так. І все інше, що робить
її домінуюча, сувора й некрута мама.
Це вона тобі таке сказала?
Мене хвилюють не її слова, а її поведінка.
Я наче чую її думки.
Вона… терпіти мене не може.
Тепер це так. І мені від цього боляче.
Ясно. Не ведися. І заспокойся.
Що?
Я теж так поводився з мамою.
А сестра була ще гірша у віці Ембер.
І що ж твоя мама?
Вона піддавалася. Здавалася. Щоразу.
І ви її за це любили більше?
Авжеж.
Не розумію, нащо ти це кажеш.
-Це не допомагає. -Я кажу,
що я любив маму більше, але не себе.
Так. Вважаю, важливо дати дитині можливість
іноді не любити тебе,
щоб зрештою вона полюбила себе.
Отже, вуха ми не проколюємо?
Ні. Тримай курс.
-Бо я її люблю. -Так.
А вона мене ненавидить.
-Так і має бути. -Ясно.
І моя мама так робить. Складає списки. Типу,
«Подихати, послухати музику, танцювати, наче ніхто не бачить».
У моєї мами інші списки.
Який гарненький котик.
Цікаво, що там будують.
Не знаю. Сподіваюся, ТЦ.
Так… Ще одна, дві плитки.
Чому ти ще не все розпакувала?
Мама каже, що я маруда.
А що це таке?
Потім розповім. Допоможи закінчити стежку.
Я вже не витримую.
Завжди є список того, що я маю або не маю робити.
Це «мамин список».
Мені потрібен «список Ембер».
Навіщо ти робиш цю стежку?
Щоб відвідувати дерево. У дощ тут усе розкисає.
А я не хочу псувати взуття.
Ти відвідуєш дерево?
Так. Для цього тут крісла.
Сядь. Розслабся, подихай. Відвідай дерево.
Мабуть, відвідувати дерево приємно.
Люблю ці крісла,
та іноді мене в них захитує.
Можна, сяду на коробку?
Вона порожня…
О боже!
Як ти?
Мама пише.
І що каже?
Я ж тільки з дому.
«Не забудь зробити задане репетитором.
І прибери в кімнаті».
Мені набридло, що мене контролюють.
Вона мене не чула?
Я голосно заявила про це на кухні.
От що б вона відчувала, якби я її не чула?
Чи не слухала її, як вона мене не слухає.
Є тільки один спосіб дізнатися.
-Не слухати маму? -Ага.
Ходи вдома в навушниках.
Або увімкни телек.
Так тато робить, коли мама говорить.
Ні. А що, як я не слухатиму?
Про що?
Про те, що не можна проколювати вуха.
Перевір, чи там стоїть десятковий дріб.
Добре.
-У вас є дочка? -Якщо додати 142,000…
Так. Саманта. Вісім років.
-У неї проколоті вуха? -Ембер.
Змалечку.
Можете повторити голосніше?
Я чула.
Алло. Так.
Привіт, Люсі.
Як іде перетворення спортзалу на танцмайданчик?
О, так. Ми можемо бути проводжатими.
-Що? -Ага.
Записуй обох. Сара Браун і Макс Дейтон.
Ні. Не Макс. Тато.
Ембер, ми майже закінчили.
Остання задача. Зосередься.
Я зосереджена.
Не міг не подзвонити. Я на десятому рівні Zero Gravity Infinitum.
Клас!
Що ти робиш?
Дорослішаю.
Що?
-Ага. -Нам по 11 років.
Отож. Ми вже не діти.
А я ще почуваюся дитиною.
Схоже, в тебе грошей вистачить на машину.
Подарунки на Різдво й день народження?
І ще гроші за вигул собак.
Певно, це великі собаки.
-Ось. -Дякую, Бренді.
Рада за десятий рівень. Прощабувай.
-Прощабувай. -Привіт і прощабувай, Джастіне.
Добре.
«МОЧКИ ТА ОЧКИ» ПРОКОЛЮВАННЯ ВУХ
Переклад субтитрів: Анастасія Черевко