Milý deníčku, miluju ty náušnice.
Je můj úsměv jiný?
Rozhodně mi tak připadá.
Jen není…
Nevím.
…snadný se usmívat.
Asi kvůli tomu tajemství.
Mám propíchnuté uši.
Skrývat je před mámou je vyčerpávající.
Já, Amber Brownová, se ptám…
Může se člověk vůbec dobře bavit nebo být šťastný,
když něco tají?
Musím to mámě říct.
Je to tak správné.
- Jo, to je. - Jo.
Jak se vám to vůbec povedlo?
No…
Fakt zábava.
Bezva večer.
Šíleně bezva večer.
Jasně, hned ti pošlu fotky.
Jsou k popukání.
Pak mi hned zavolej. Dobře.
- Přejete si? - Byla jsem tu minule.
Kvůli uším.
No a?
Chci si taky dát propíchnout uši.
Musíš přijít s dospělým.
Pojď.
Super! Tvoje máma.
Potřebují k tomu souhlas.
Tak jo, super.
S nákupem náušnic to bude 24,99. Nebo 40, pokud máš svoje.
Když se přiznáš teď, možná nepůjdeš na ples.
Jo, ale je to tak správné.
- Jo. - Jo.
Ale na druhou stranu…
Je to náš první ples.
Přece si ho nenecháme ujít.
Udělej správnou věc a přiznej se,
ale počkej s tím až po tom plese.
Mám počkat?
Budeme hlasovat?
Dobře.
Kdo je pro operaci oddálení pravdy?
- Já. - Já.
Furt ti zírám na uši. Dám si bacha.
- Nebo si toho tvá máma všimne a… - Ťuk, ťuk.
Bože. Co se děje?
Duchařský historky.
Jo.
Aha. Snad jsou dobrý a děsivý.
Amber, protože sis na ten ples půjčila šaty od Brandi, ušetřily jsme.
Můžeme ti pořídit nějaké pěkné boty.
Nevyrazíme do obchoďáku?
Není to…
- Čau, Justine. - Zdravím, paní Brownová.
Tak jo, uvidíme se dole!
Je tak bezelstná. Nic netuší.
- Vůbec nic. - Ty boty si nezasloužím.
- Ne. - Rozhodně ne.
Ale na druhou stranu…
Nový boty. Nóbl boty!
Pokud se dřív nepřiznám.
Jo.
Mám výčitky.
Jejda.
Buď silná. Pohlídám tě, aby ses nepřiznala. Zatím.
Jo. Dobře. Budu potřebovat posilu.
Schůze končí a začíná operace Brandi blokuje pravdu.
PODLE KNIHY OD PAULY DANZIGER
- Můžu dělat, že se mi žádné nelíbí. - Další velká lež.
- Bez bot budu mít menší výčitky. - Fajn.
Nezajdeme na oběd?
Amber, vítr.
- Jasně. To zní dobře. - Tak jo. Kam půjdeme?
Kamkoli.
Vážně? Seš vybíravá.
Přestaň. Co to děláš?
Mluvím s tebou.
Seš v pohodě?
No, mami…
Šla jsem…
No, mami…
Šla jsem…
Musím ti…
- Musím ti říct… - Chce jehly.
Ne. Ne, ne, ne.
Ještě ne. Vysoké podpatky ne. Nízké? Fajn. Vysoké? Ne.
- To bylo o fous. - Skoro jsi podlehla.
- Jo. - Soustřeď se.
Nejdřív ples a pak přiznání.
To nic. Jsi dobrý člověk, Amber.
- Jsou to jen propíchnutý uši. - Jo. Jen moje uši.
Pokud jde jen o propíchnutý uši, o moje uši,
proč mě tak bolí u srdce?
Takhle se cítíte, když neposlechnete mámu a děláte si, co chcete?
Já, Amber Brownová, jsem udělala chybu.
OSLNIVÝ LALŮČEK
Phile? Jsi tu brzy.
Po té zácpě minule jsem nechtěl riskovat, že zase přijdu pozdě.
- Dáš si jablečný čaj se skořicí? - Dobře.
Máte tu jinou barvu.
Ne. Nic se tu nezměnilo.
To bych neřekl.
Je fajn být zpátky.
Zpátky ve Státech?
Jo, to taky.
To mi připadá povědomé.
- Sezení v kuchyni? - Ta nepřímá konverzace.
- Nerozumím. - Přesně.
Ahoj.
- Phile. - Maxi.
- Sarah. - Zlato.
- Jo? - Ano?
Ty jsou pro Amber. Dám je do vody.
Nech je tak. Můžeš jí je hned dát.
To je pozorné.
- Jo. - Bude jako dospělá.
Jo.
Prostě to řeknu bez obalu.
Nezkusíte reality show?
- A je tu Pammy. - Jo.
Sarah.
- Pam. - Phile.
- Maxi. - Pam.
Sarah.
- Doufám, že ty šminky jsou pro tebe. - Ajaj.
Vtipný. Jsou pro Amber. Slíbila jsem jí, že ji nalíčím. Klid!
Bude to jen tvářenka a transparentní pudr.
Žádný stíny ani řasenku!
Neboj.
Nezmínilas umělý řasy.
Ne!
Pam.
Páni, kočka!
Zatoč se.
- Jo! - Z Brandiny kolekce tvarů.
Hele, co mám.
Co?
- Pro mě? - Jo.
Chceš říct, že ti máma dovolila mě nalíčit?
Ano, dovolila.
Super.
Nepotřebuješ to, ale je to zábava.
- Konečně mi povolila zábavu. - No tak.
Víš, že se o tebe bojí.
Zdravíčko.
Zapomněla jsem.
Máma o tom ví?
Ne.
Co?
Amber.
Ten tón se mi nelíbí.
Proč?
Takhle porušit jasné pravidlo tvé mámy… To se ti nepodobá.
No, byla jsem naštvaná. A hodně.
Protože… Je tolik věcí, které nesmím a nemůžu do nich mluvit.
Musíš to mámě říct.
Pak mě nepustí na ples.
Ne, ne. Tvoje máma je chápavá.
Jo, bude naštvaná a hodně zklamaná,
ale vím jistě, že to pochopí
a bude ráda, žes jí to řekla.
A na ten ples tě pustí.
Prosím, ne.
Dovol mi s tím počkat.
Řeknu jí to zítra.
Prosím.
Dobře.
Mám tě ráda.
Já tebe taky.
Jo!
No teda!
Tati.
- Prosím. - Pro tebe, zlato.
- Díky, mami. - Není zač.
Tady u toho stromu je skvělý světlo.
- Kde je Sarah? - Šla si pro rtěnku.
- Rtěnku nikdy nenosila. - Teď ji nosí.
Můžem.
- Dobrý? - Ukaž zuby.
Mělas špenát?
- Sluší jí to. - Sluší.
- Ukaž. - Tak jo, nejdřív Amber s tátou.
- Otec a dcera. - Jo.
- Fajn… - Jo.
Líbí se mi to pozadí. Ta textura a… Dobrý.
Dívejte se jeden na druhého.
Fajn. Podívej se na tátu.
Phile, dívej se na dceru.
Nebo ne. To nedělejte. Dívejte se na mě.
Ne jeden na druhého. Proč taky?
Krása. Skvělý.
- Dobrý? - Co? Promiň.
Neslyšela jsem. To ta košile.
- Vtipný, komičko. - Je pěkná.
- Křiklavá. - Fakt.
- Díky. - Sekne ti to, Phile.
- Dík. Že? - Fakt?
Líbí se mi tvoje boty.
Díky.
Navazuju spojení, přes módu.
Dobře.
Krása, úsměv.
- Dobrý, nebo… - Upravím ti vlasy.
Já jen… Takhle je to dobrý.
A teď matku s dcerou.
- Ano! - No tak! Pryč. Dej si odchod.
- Tak jo. - Fajn.
Fajn. Pěkný. Hezký světlo.
A úsměv. Roztomilý!
Podívejte se jedna na druhou.
Nedívat!
Beru zpět. Nedívat.
Dívejte se na mě.
Dívejte se na tetu Pam.
Dobře.
Celá teta Pam.
Dělá, co může, aby odvedla pozornost od mých lalůčků.
- A teď rodinu! - Jo!
Rodinnou.
- Rodina. Jo. - Fajn.
- Ty doprostřed. - To je ono. Rozkošný.
- Dobrý. - Můžu?
Tak.
Jejda, narušitel.
To bych nerad. Už mizím.
- Co… - No proto.
Ale chci fotku nás tří.
- Rodina. - Počkám uvnitř.
Ne, to ne. Budeme hned hotovi.
- Rodinnou? - Světlo se přesunulo.
Cítíte? Vyfotíš mě s Amber?
- Tys… - Jo, mám vás!
- Máš nás? - Jo.
Je hezké, že to světlo…
- Můj elán. - Samotnou?
- Chceš… - Je to blbý?
Mě samotnou? Je to…
- Počkat! - Světlo.
- Ukaž se. - Snažím se…
Máš to v sobě. Miluju to.
- O nic nejde. - No tak.
Je to zábava!
Brandi! Já myslela, že se jdeš fotit k babičce.
Zrovna teď.
- A já nic. - Táta přijel.
Těším se!
Vyfotíme vás obě, ale nejdřív Maxe, Sarah a Amber.
- Ano! - Rychle.
- Květiny. - Můžeme?
Tak jo, jdeme na to.
Tak jo. Pěkný.
Phile, co děláš?
Uhni, Phile.
Můžeš… Tak. Perfektní.
Fajn.
Skvělý. Super.
Fajn, pryč. Brandi, šup tam.
- Panebože. - Jo. Ty pryč. Běž.
- Fajn, ruce v bok. - Fajn.
Ruce v bok.
A úsměv.
Ruce vesele nahoru.
Super, holky. Mám to.
Pozdravuj babičku!
- Hele. - Dáš je do vody?
- Jo. - Mám průsvitnou pleť.
- Ukaž tu rodinnou. - Vypadám svěže.
- Spousta fotek Pam. - Sekne mi to.
Bože. Pojď sem. Tobě to sluší.
Jsi moje sluníčko.
Nejdražší holčička.
Jsem na tebe tak hrdá.
- Chtěl to hodit na mě. - Nahoru!
Ne, stůj!
- Pověz otci, proč nejdeš na ples. - Cože?
Říkalas, že mě pustí!
Když jí to řekneš.
- Tys to věděla? - Ne!
- Ano. - Co věděla?
Rozhodla se porušit můj zákaz.
Jednala za mými zády.
- Jen klid. - Nepletla bych se do toho.
- Má propíchnuté uši. - To je tak hrozný?
Ani ne?
- Souhlas. - To posoudím já, její otec.
- Já jen souhlasil s tím, co řekla. - Jde o hodně.
- Ano. Máš pravdu. - Já bych tě na ples pustil.
- Co? - Jo.
- Co? - Nebo ne.
Teto, říkalas, že mě pustí.
- To ty? - Ne! Ne!
Nahoře jsem ji s těmi náušnicemi viděla poprvé. Jsou super.
- Brandi mě bude hledat. - Aspoň ti to řekla, Sarah.
Neřekla.
- Co? - Přišla jsem na ně sama.
Aha. Tak to nikam nejdeš.
- Co? - Jo.
- Máš mou podporu. - Díky!
- Promluvíme si o samotě. - Radši bych přede všemi.
- Zůstanu. - Běž.
Chápu to dobře, že na ples nejdeme?
Budou další plesy.
Amber?
Zlato, vím, že nespíš. Jen se snažím uklidnit.
Moc mě to mrzí, mami. Omlouvám se.
- Náušnice sundám a dírky zarostou. - Nejde o náušnice.
Jde o to rozhodnutí.
Rozhodla ses udělat něco, co jsem… Co jsem ti jasně zakázala.
Vědělas, že mě to rozčílí!
Proč?
- Lívancová snídaně? - Co?
- Zrušený víkend s tátou? - A nejsme svoji.
- Jo. - Jo.
- Max jako garde? - Těšil se.
- Volejbal? - Jistě ti půjde.
- Doučko z matiky. - Půjde ti to.
- Víc kamarádů? - Ty potřebujeme všichni.
Tak jo…
Rozumím ti. Jasný?
Rozumím ti.
Ale zlato…
nic z toho neospravedlňuje, cos udělala.
- Chápu, co tě k tomu vedlo… - Myslela jsem, že se mi uleví,
když udělám, co chci a kdy.
Ale bylo mi na nic, hned jak mi ty uši propíchli.
Chtěla jsem jen běžet domů a říct ti to.
Zlato, příště mi to nejdřív musíš říct, ano?
Pojď ke mně.
Nezlobím se.
Zlobím, ale…
Spíš jsem zklamaná.
Ne, mami. Já netušila…
Nechtěla jsem tě ranit.
Zlato…
Já… Nechci, abychom si lhaly.
To z nás dělá nás.
Ano? Důvěra.
Miluju nás a věřím nám.
A nikdy o nás nechci přijít.
Já vím.
Moc mě to mrzí, mami.
Neboj, pořád jsme to my.
Jo.
Mám tě ráda.
A já tebe, zlato.
- Jak to šlo? - Šlo to…
Je to dobrý.
Dobrá práce, Sarah.
Díky, Phile.
- Zítra Amber zavolám. - Dobře.
- Maxi. - Phile.
Konečně jsme měli jít na školní ples.
- Příště? - Jo.
Kde je Pam?
Převzala naše povinnosti garde.
Prý ti mám být oporou.
A to jsi.
Vždycky.
Prošvihla jsem svůj první ples.
A moje nová kámoška si ho užívá beze mě.
Já, Amber Brownová, se nechci rozhodovat ze vzteku a frustrace,
protože to vede ke vzteku a frustraci.
Taky si uvědomuju, že jsem spíš po tátovi.
A to nevadí.
Jsi v pohodě?
Co děláš doma?
Odešla jsem po tvé SMS. Přece tam nebudu bez kámošky.
Kvůli mně jsi přišla o ples.
O nic nepřicházíme.
Pořád máme svoje nóbl šaty.
Překlad titulků: Petra Kabeláčová