Kjære dagbok. Jeg elsker øredobbene.
Er smilet mitt annerledes? Det føles annerledes.
Det er ikke… Jeg vet ikke. Det er ikke enkelt å smile.
Kanskje fordi jeg har en hemmelighet. Hullene i ørene.
Det er slitsomt å skjule det for mamma.
Jeg, Amber Brown, lurer på
om man kan ha det bra eller være glad om man holder på en hemmelighet?
-Jeg må si det. - Det er det rette.
- Det er det. - Ja.
- Tenk at de gjorde det for deg. - Vel…
Så moro. Ja, en morsom kveld. Helt sprø kveld. Så moro.
Jeg sender deg bilder nå.
Så morsomme. Ring meg tilbake med en gang.
- Vær så god. - Du tok hull i ørene mine her om dagen.
- Og? - Og nå vil jeg ha hull i ørene.
- Du må ha med en forelder eller verge. - Kom.
Bra! Moren din er her. Du må gi tillatelse først.
Ok. Det er 24,99 om du kjøper øredobber, eller $ 40 om du alt har dem.
Tilstår du nå, får du ikke dra på dansen.
Men det er det jeg bør gjøre.
- Ja. - Ja.
Men samtidig…
-Så er det vår første dans. -Vi må ikke gå glipp av den.
Så gjør det rette, men vent til etter dansen med å gjøre det rette.
Vente med å si noe? Hm.
- Skal vi stemme? - Ok.
Alle for operasjon Utsett sannheten, sier "ja".
-Ja. - Ja.
Jeg må la være å stirre på ørene dine.
- En dag vil moren din følge blikket mitt… - Bank!
Hva i all verden foregår?
- Vi forteller spøkelseshistorier. - Ok. Håper de var nifse.
Siden du har lånt en kjole av Brandi til i kveld, har vi spart litt penger.
Vi kan kjøpe noen flotte sko.
Vi kan dra til kjøpesenteret. Er det…
- Hei, Justin. -Hei, fru Brown.
Vi ses nede.
Så uskyldig. Aner ingenting.
- Nei. - Jeg fortjener ingen sko.
- Det gjør du ikke. -Absolutt ikke.
Men samtidig…
Nye, flotte sko!
Om jeg ikke tilstår før.
Ja.
- Så dårlig samvittighet. - Oi.
Vær sterk. Jeg skal sørge for at du ikke tilstår.
Ja, jeg trenger absolutt støtte.
Møtet utsettes. Operasjon Sannhetsstopper Brandi er i gang.
BASERT PÅ BOKEN AV PAULA DANZIGER
- Jeg later som om jeg ikke liker skoene. - Enda en løgn.
- Da får jeg mindre dårlig samvittighet. - Ok.
- Vil dere ha noe å spise? - Vinden, Amber!
- Ja, det høres bra ut. - Hvor vil dere dra?
- Hvor som helst. - Også du som er så kresen?
Gi deg. Hva gjør du?
Snakker med deg.
Går det bra?
Vel, mamma, jeg… Jeg dro…
Vel, mamma, jeg…
Jeg dro… Jeg må…
- Jeg… - Hun vil ha høye hæler.
Nei, nei, nei. Ikke ennå. Ikke høye hæler.
Lave hæler. Ingen høye hæler.
- Nære på. - Du var som trollbundet av moren din.
- Ja. - Konsentrer deg. Dansen og så tilståelsen.
Du er en god person, Amber Brown.
- Du har bare hull i ørene. - Ja, bare ørene.
Hvis det bare er hull i mine ører, hvorfor har jeg da vondt i hjertet?
Er det sånn det føles å la være å høre på mamma og ikke si sannheten?
Jeg, Amber Brown, tok en dum avgjørelse.
FIKS FLIPP
Phil? Du er tidlig ute.
Etter trafikken før skuespillet tør jeg ikke risikere å være sen.
- Vil du ha kanel og eple-te? - Takk.
Det er en ny farge.
- Nei, ingenting er forandret. - Jeg vet ikke det.
- Føles godt å være tilbake. - Mener du her i USA?
Ja, det også.
- Det føles veldig kjent. -Å sitte her på kjøkkenet vårt?
En indirekte samtale.
- Hva mener du? - Nettopp.
Hei.
- Phil. - Max.
- Sarah. - Kjære.
- Ja? - Ja?
- De er til Amber. Jeg setter dem i vann. - Du kan gi dem til henne.
Så omtenksomt av deg. Hun vil føle seg så voksen.
Jeg spør bare rett ut. Hva med å lage en realityserie?
- Og der er Pammy. - Ja.
Sarah.
- Pam. - Phil.
- Max. - Pam.
- Sarah. - Håper sminken er til deg.
- Au! - Gi deg. Morsomt. Til Amber.
Jeg lovte å sminke henne. Ikke vær redd. Bare litt rosa og litt pudder.
- Ikke øyenskygge eller mascara. - Ok. Du sa ingenting om falske øyenvipper.
Nei! Pam!
Se på deg! Snurr rundt.
- Ja! - Fra Brandis form-samling.
- Se hva jeg har til deg. - Hva?
- Er den min? - Ja.
Sier du at mamma sa ja til at jeg kan sminke meg?
Ja, det gjorde hun.
- Så kult. - Ja. Du trenger det ikke, men det er moro.
- Endelig lar hun meg ha det moro. - Moren din passer alltid på deg.
- Hallo? -Å, jeg glemte dem.
Vet mamma det?
Nei.
Hva?
Amber.
Jeg liker ikke at du sier navnet mitt sånn.
Hvorfor? Du pleier ikke å gjøre det motsatte av mammas regler.
Jeg var sint. Veldig lei meg.
Fordi det er så mange ting hvor jeg ikke får bestemme noe som helst.
Du må si det til mamma.
- Da får jeg ikke dra på dansen. - Moren din er bedre enn som så.
Hun vil bli lei seg og veldig, veldig skuffet,
men hun vil forstå
og sette pris på at du sier det. Og du får dra på dansen.
Vær så snill. Nei. La meg vente.
Jeg skal si det i morgen.
Vær så snill.
Ok.
- Jeg er så glad i deg. - Og jeg er glad i deg.
Ja!
- Se på deg! - Pappa.
- Vær så god. - Her, vennen.
- Takk, mamma! - Bare hyggelig.
Lyset er så bra her ved treet!
- Hvor er Sarah? - Henter leppestiften.
- Hun brukte aldri det før. - Hun gjør det nå.
- Jaså? - Klar.
- Bra? - Få se tennene.
- Har du spist spinat? - Hun ser fin ut.
- Se på meg. - Vi tar Amber og pappa først.
- Far og datter først. - Ja.
- Ok… - Ja.
Jeg elsker det i bakgrunnen, teksturen og…
Se på hverandre, dere.
Ok. Se på faren din. Phil, se på datteren din.
Eller, nei. Dere skal se på meg.
Ikke se på hverandre. Hvem trenger vel det?
Elsker det! Så bra.
- Har du det? - Hva? Jeg hørte deg ikke over skjorta di.
- Morsom. Er du komiker nå? - Jeg liker den.
- Takk. - Ser bra ut, Phil.
- Takk. - Jaså?
Jeg liker skoene dine.
Takk.
- Prøver å bygge en bro gjennom mote. - Ok.
Søtt, smil!
- Ferdig? - Skal jeg fikse håret ditt?
- Nei, jeg prøver å holde det fint. - Vi tar mor og datter.
- Ja! - Kom igjen! Du er ute. Stikk.
- Sånn. - Sånn.
Ok. Så bra. Lyset er så bra.
Smil! Så søtt!
Se på hverandre.
Ikke se på hverandre! Ikke gjør det.
Dere ser… Se på meg. Bare se rett på tante Pam.
Bra.
Typisk tante. Gjør alt hun kan for å holde oppmerksomheten unna ørene.
- Hele familien. - Ja!
Familien.
- Familien. Bra. - Ok.
- Stå i midten. - Sånn. Så søtt.
- Bra. - Ok.
Sånn.
Vi har en fotobombe.
Jeg er ingen fotobombe.
- Hva? - Si det til dommeren.
Jeg vil ha et bilde av oss tre.
- Familien. - Jeg venter inne.
Nei, vi er snart ferdig.
- Et av familien? - Lyset endrer seg.
Tar du et av meg og Amber?
- Fikk du et av… Av oss? - Ja, da.
- Bra at lyset… Få se. Min ånd… - Deg alene?
- Vil du… - Er det ille? Bare ett alene?
- Vent! - Her er lyset.
Vis deg fram, liksom. Har det. Elsker det.
Ikke noen stor greie. Bare moro.
Trodde du skulle ta bilder hos bestemoren din.
- Jeg skal dit. Pappa kom nettopp. - Jeg fikk ikke…
- Jeg gleder meg så! - Vi må få et bilde av dere.
- Men først Max, Sarah og Amber. Raskt. - Ja!
- Hold blomstene. - Klar?
Greit. Sånn.
Søtt.
Du oppfører deg rart, Phil. Flytt deg. Kan du… Perfekt.
Bra. Perfekt. Elsker det! Flytt dere. Inn med deg, Brandi.
- Oi! - Ja, du er ute.
- Hendene på hoftene! - Ok.
Hendene på hoftene. Smil. Og hendene i været, som om dere ikke bryr dere!
- Det er bra, dere! Vi har dem nå. - Hils bestemor!
- Vent! Dere… Huden min er så klar. - Sett dem i vann.
- Skal du… - Jeg ser så frisk ut!
- Bra bilder. - Jeg ser bra ut.
Du store min! Se på deg!
Min solstråle.
Min kjæreste jente. Jeg er så stolt av deg.
- Ville ydmyke meg. - Rett på rommet ditt! Nei, vent!
- Fortell hvorfor du ikke skal dra. - Ikke?
- Du sa hun ville la meg gå. - Fortalte du det?
- Visste du det? - Nei.
- Jo. - Hva da?
Datteren din har vært ulydig. Hun har gått bak ryggen på meg.
- Ta det med ro. - Hold deg utenfor.
- Hun tok hull i ørene. - Er det så ille?
Ikke egentlig.
- Ikke egentlig. - Jeg er faren hennes.
- Du sa det ikke var så ille. Jeg var enig. - Det er ille.
- Du har rett. - Du får fremdeles lov til å gå.
- Hva? - Enig.
- Hva? - Eller ikke.
Du sa jeg ville få gå på dansen.
- Gjorde du det? - Nei.
Jeg så henne med øredobbene tidligere. De er flotte.
- Brandi vil begynne å lure. - Hun sa det iallfall.
Nei.
- Hva? - Nei. Jeg oppdaget dem.
-Å. Da kan du ikke gå på dansen. - Hva?
- Jeg støtter deg. - Takk.
- Jeg vil snakke med Amber alene. - Gruppeprat funker bra.
- Jeg blir. - Gå.
- Skal vi ikke på dansen? - Det blir andre danser, Max.
Amber?
Jeg vet du er våken. Jeg prøver å holde meg rolig.
Unnskyld, mamma. Unnskyld.
Jeg skal la hullene gro igjen.
Det er ikke det som er problemet, men valget du tok.
Du valgte å gjøre noe som jeg forbød deg å gjøre.
Som du visste jeg ville mislike. Hvorfor?
- Pannekakefrokosten? - Hva?
- Endre helgen min med pappa. - At vi ikke er gift?
- Max som anstand? - Han gledet seg.
- Volleyball? Matteundervisning. - Du kunne blitt god.
- Flere venner? - Vi trenger alle flere venner.
Ok…
Jeg hører deg. Ok? Jeg hører deg.
Men, vennen…
…ikke noe av det rettferdiggjør valget du tok.
- Det forklarer motivasjonen… - Jeg trodde jeg ville bli glad
om jeg fikk gjøre som jeg ville,
men jeg ble lei meg da jeg fikk hull i ørene.
Jeg ville løpe hjem og si det til deg.
Vennen, neste gang må du komme til meg først.
Kom hit, vennen.
Jeg er ikke sint.
Jo, men…
Jeg er mer såret.
Nei, mamma. Nei. Jeg trodde ikke…
Jeg ville ikke såre deg.
Vennen, vi… Jeg vil ikke at vi skal lyve til hverandre.
Det er det som gjør at vi er oss. Ikke sant? Tillit.
Jeg elsker oss, og jeg stoler på oss.
- Jeg vil aldri miste oss. - Jeg vet det.
Unnskyld, mamma.
- Vi er fremdeles oss. - Ja.
- Jeg er glad i deg. - Jeg er så glad i deg.
- Hvordan gikk det? - Det…
- Det går bra. - Bra jobbet, Sarah.
Takk, Phil.
- Jeg ringer Amber i morgen. - Ok.
- Max. - Phil.
Endelig skulle vi på dans.
- Vi får ha det i mente. - Ja.
- Hvor er Pam? - Hun tok på seg rollen som anstand.
- Sa jeg burde være her for deg. - Og det er du.
Alltid.
Jeg går glipp av første skoledans. Min nye venn har det moro uten meg.
Jeg, Amber Brown, vil ikke ta avgjørelser basert på sinne eller frustrasjon.
Det gir mer sinne og frustrasjon.
Jeg ser at jeg likner mer på pappa enn mamma. Og det er ok.
- Går det bra? - Hva gjør du her?
Jeg dro da jeg fikk meldingen. Jeg kan ikke være der uten deg.
- Du går glipp av dansen pga. meg. - Nei, da.
Vi har da pyntet oss.
Tekst: Tina Shortland