Kära dagbok, jag älskar mina nya örhängen.
Verkar mitt leende annorlunda?
Det känns annorlunda.
Det känns bara inte…
Jag vet inte.
Lätt att le.
Kanske för att jag döljer nåt.
Hålen i öronen.
Det har varit så jobbigt att gömma öronen för mamma.
Jag, Amber Brown, undrar,
kan man nånsin ens ha roligt eller vara riktigt lycklig
när man döljer nåt?
Jag måste berätta.
Det är det rätta att göra.
- Ja, det är det. - Ja.
Tänk att ni fick dem att göra det.
Alltså…
Så kul. Ja, kul kväll.
Galet kul kväll. Så kul.
Visst, jag skickar fotona nu.
De är så balla.
Ring mig direkt sen. Okej.
Kan jag hjälpa er?
Jag var här häromdagen. Du tog hål i mina öron.
Och?
Jag är hennes vän och jag vill också ta hål.
Du måste ha en målsman här.
Kom.
Åh, vad bra! Din mamma är här.
De behöver ditt godkännande.
Okej, visst.
Det blir 24,99 dollar med köp av örhängen, eller 40 dollar om du har egna.
Om du erkänner nu, får du kanske inte gå på dansen.
Ja, men det är rätt sak att göra.
- Ja. - Japp.
Men å andra sidan…
Det är vår första dans nånsin.
Ja, vi kan inte missa den.
Så gör det rätta och berätta,
men vänta med att göra det rätta till efter dansen.
Så, vänta med att berätta?
Ska vi rösta?
Okej.
Alla som är för Operation Fördröjt sanningssägande, säg "ja".
-Ja. - Ja.
Jag stirrar hela tiden på dina öron.
Jag måste passa mig. Rätt vad det är följer din mamma
- min blick till dina öron… - Knack, knack.
Kära nån. Vad står på?
- Vi berättar spökhistorier. - Ja.
Jaha. Hoppas de är läskiga.
Du, Amber. Eftersom du lånade en klänning av Brandi, så sparade vi lite pengar,
så vi kan köpa ett par nya finskor.
Ska vi åka till gallerian?
Är det…
Hej, Justin.
Hej, mrs Brown.
Okej, vi ses där nere!
Hon är så godtrogen.
Hon har ingen aning.
Ingen alls.
Jag förtjänar inte skorna.
- Nej. -Definitivt inte.
Men å andra sidan…
Nya skor. Finskor!
Om jag inte erkänner först.
Japp.
Jag känner mig så skyldig.
Oj, då.
Håll ut.
Jag ser till att du inte erkänner. Än.
Okej. Jag behöver definitivt uppbackning.
Mötet ajourneras och Operation Sanningsblockerare Brandi inleds.
EFTER BOKEN "AMBER BROWN" AV PAULA DANZIGER
Jag kan låtsas att jag inte gillar några skor.
Det är ännu en stor lögn.
Jag skulle känna mig mindre skyldig.
Okej. Okej.
Vill ni äta lunch?
Amber, vinden.
Visst. Lunch låter bra.
Okej. Vart vill ni gå?
Varsomhelst blir bra.
Allvarligt, fröken kräsen?
Sluta. Vad håller du på med?
Pratar med dig?
Är du okej?
Alltså, mamma, jag… Jag gick…
Jag måste berätta…
- Jag måste… - Hon vill ha höga klackar.
Nej. Nej, nej, nej, nej, nej. Inte än. Inga höga klackar.
Låga klackar, visst. Höga klackar, nix.
Det var nära.
Du hamnade i mamma-trans.
- Definitivt. - Fokusera.
Skoldans, sen fullt erkännande.
Det är okej. Du är en god människa.
- Det är bara hål i öronen. - Ja. Bara mina öron.
Om det bara är hål i öronen, bara mina öron,
varför värker det i hjärtat?
Är det så här det känns att inte lyssna på sin mamma och inte tala sanning?
Jag, Amber Brown, gjorde ett dåligt val.
Phil? Du är här tidigt.
Efter trafiken på skolpjäskvällen
ville jag inte riskera att bli sen till hennes första dans.
- Vill du ha kanel- och äppelte? - Visst.
Färgen är annorlunda här inne.
Nej. Inget har förändrats.
Det vet jag inte.
Det är skönt att vara hemma.
I USA, menar du?
Ja, det också.
Det här känns väldigt bekant.
Att sitta här i vårt kök?
Det indirekta samtalet.
- Jag vet inte vad du menar. - Exakt.
Hej, du.
- Phil. - Max.
- Sarah. - Raring.
- Ja? - Ja?
De här är till Amber. Jag sätter dem i vatten.
Nej. Låt dem vara inslagna. Då kan du överlämna dem.
Så omtänksamt. Hon kommer att känna sig så vuxen.
Jag säger det bara högt. Nånsin funderat på en realityserie?
- Och här är Pammy. - Japp.
Sarah.
- Pam. - Phil.
- Max. - Pam.
Sarah.
Hoppas det där sminket är till dig.
Aj.
Kul. Det är till Amber.
Jag lovade att sminka henne. Oroa dig inte!
Ingen krigsmålning. Bara ljust rosa och ofärgat puder.
Ingen ögonskugga eller mascara!
Inga problem.
Du sa inget om lösögonfransar.
Nej! Nej!
Pam.
Oj, vilken syn!
Snurra.
- Ja! - Den är från Brandis formkollektion.
Titta vad jag har.
- Vad? Är det mitt? - Ja.
Så du menar faktiskt att mamma sa att jag får ha smink?
Ja, det gjorde hon.
Så coolt.
Inte för att du behöver det, men det är kul.
-Äntligen låter mamma mig ha lite kul. - Kom igen.
Du vet att din mamma vill ditt bästa.
Hallå.
Jag glömde en sekund.
Vet din mamma?
Nej.
Vad?
Amber.
Jag gillar inte när du säger mitt namn så.
Varför?
Det är inte likt dig att trotsa väldigt tydliga regler från din mamma.
Jag var arg. Väldigt upprörd över…
…så många saker som jag inte har nåt att säga till om.
Du måste berätta för din mamma.
Men då får jag inte gå på dansen.
Nej, du. Din mamma är mer förstående än så.
Visst, hon lär bli upprörd och väldigt, väldigt besviken,
men jag vet helt säkert att hon kommer att förstå
och uppskatta att du berättade. Och du får fortfarande gå på dansen.
Snälla, nej.
Snälla låt mig vänta.
Jag berättar sanningen i morgon.
Snälla.
Okej. Okej.
Jag älskar dig.
Jag älskar dig också.
Ja!
Se på dig!
Pappa.
- Här. - Varsågod, raring.
- Tack, mamma! - Varsågod.
Vänta, det är så fint ljus vid trädet!
- Kom. Var är Sarah? - Hon hämtar sitt läppstift.
- Hon brukade aldrig ha läppstift. - Hon har det nu.
Okej, jag är klar.
- Ser jag fin ut? - Få se tänderna.
Har du ätit spenat?
- Hon ser bra ut. - Hon ser bra ut.
- Här, se på mig. - Okej, vi börjar med Amber och pappa.
- Far och dotter först. - Absolut.
Okej, så du… Ja.
Jag älskar den här strukturen i bakgrunden och… Bra.
Okej, titta på varandra.
Okej. Och titta upp på din pappa.
Och Phil, titta på din dotter.
Eller inte. Nej, gör inte det. Titta på mig.
Titta inte på varandra. Nånsin. Vem behöver det?
Så fina.
- Fick du det? - Ja. Vad? Förlåt.
Jag hörde dig inte över din skjorta.
- Lustigt. Du är komiker nu. - Jag gillar den.
- Den är skrikig. - Den är fin.
- Tack. - Ser bra ut, Phil.
- Tack, Max. Ser ni? - Seriöst?
Jag gillar dina… skor.
Tack.
Jag försöker bara bygga en bro. Genom mode.
Okej.
Så gulligt, le.
-Är vi klara… - Ska jag fixa ditt hår?
Nej, jag försöker bara hålla det i styr.
Nu tar vi mor och dotter.
- Ja! - Kom igen!
Okej. Bort med dig.
- Då så. - Då så.
Okej. Hörni, det här ljuset är så fint.
Och le. Så gulligt!
Och titta på varandra.
Titta inte på varandra!
Titta inte på varandra. Titta bara rakt på mig.
Titta bara rakt på er gamla moster Pam.
Bra.
Typiskt moster Pam.
Hon gör allt hon kan för att leda bort uppmärksamheten från mina öron.
- Nu tar vi familjen. - Ja!
Vi tar familjen.
- Familjen. Okej, bra. - Okej.
- Du står i mitten. - Nu, så. Så fint.
- Bra. - Redo?
Då så.
Oj. Vi har en fotobombare.
Inte alls. Jag skulle just gå.
- Vad… - Säg det till domaren.
Jag vill ta en bild på oss tre.
- Det här är för familjen. - Jag väntar där inne.
Nej, vi är snart klara. Vänta bara.
- Kan vi ta en på familjen? - Vänta! Ljuset ändrade sig.
Kan du ta en på mig och Amber?
- Tog du en på… - Ja, jag tog på er!
- Fick du oss? - Ja!
Det är så bra. Ljuset…
Vill du ta en ensam?
- Vill du… -Är det dåligt…
Bara en ensam? Det är…
- Vänta! - Det här ljuset.
- Det är så… - Jag försöker…
Såja. Underbart.
- Tack. Ingen stor grej. - Kom igen.
Det är bara kul!
Brandi! Du skulle ju ta foton hos din mormor?
Jag är på väg.
- Jag fick inte ens ta en bild. - Pappa kom just.
Jag är så spänd!
Jag lovar att ta en bild på er,
men först måste jag ta på Max, Sarah och Amber.
- Ja! - Jättefort. Nu kör vi.
- Håll blommorna. - Beredda?
Okej, då kör vi.
Okej. Gulligt.
Phil, du beter dig konstigt.
Bort med dig. Kan du… Jag bara… Så där. Perfekt.
Bra.
Perfekt, hörni.
Okej, bort med er och in med Brandi.
- Hej! - Ja, ja, ja. Bort med dig.
Okej, flickor. Händerna på höfterna!
Och le.
Och händerna i luften!
Det här är så bra. Jag tror vi har det.
Hälsa din mormor!
- Vänta! Hörni… - Sätter du dem i vatten?
- Visst. - Min hy skimrar.
-Är du… Visa familjen. - Jag ser fräsch ut.
- Många bra bilder… på Pam. - Jag ser bra ut.
Jisses. Kom här. Se på dig.
Det klaraste ljuset.
Den raraste flickan.
Jag är så stolt över dig.
- Han försökte fälla mig. - Gå till ditt rum, unga dam.
Nej, vänta. Stanna!
Berätta för din far varför du inte ska gå på dansen.
Inte gå?
Du sa att mamma skulle låta mig gå!
Om du berättade. Berättade du?
- Visste du? - Nej!
- Jo. - Visste vad?
Vår dotter beslöt att trotsa mig.
Att medvetet gå bakom min rygg.
Ta det lugnt, Sarah.
Jag skulle inte yttra mig.
- Hon tog hål i öronen. -Är det så allvarligt?
Inte precis?
- Jag håller med, inte precis. - Jag är hennes far. Jag kan säga det.
Du sa "inte så allvarligt",
- så jag sa "inte precis". - Det är allvarligt.
Det är det. Du har rätt.
Jag tycker du borde få gå på dansen.
- Vad? - Jag med.
- Vad? - Eller inte.
Moster Pam, du att jag skulle få gå.
- Gjorde du det här? - Nej! Nej!
Jag såg henne med örhängena där uppe för första gången.
Och de är jättefina.
Brandi kommer undra var jag är.
Åtminstone berättade hon, Sarah.
Det gjorde jag inte.
- Vad? - Det gjorde hon inte.
Jag upptäckte dem.
Jaha. Då får du inte gå på dansen.
- Vad? - Ser du?
- Jag backar upp dig, syrran. - Tack!
Jag vill prata med Amber ensam.
Gruppgrejen funkar för mig.
- Jag stannar. - Gå.
Jag antar att vi inte ska gå på dansen?
Det kommer fler danser.
Amber?
Raring, jag vet att du är vaken. Jag försöker lugna mig.
Jag är så ledsen, mamma. Så ledsen.
Jag tar ut dem och låter hålen växa igen.
Jag är inte upprörd över örhängena. Jag är upprörd över valet.
Valet du gjorde att göra nåt som jag uttryckligen sa nej till.
Som du visste skulle… göra mig riktigt upprörd. Varför?
- Pannkaksfrukosten? - Vad?
- Min helg med pappa. - Du menar att jag inte är gift med pappa.
- Såklart. - Såklart.
Max som förkläde?
Han såg fram emot det.
- Volleyboll? - Du skulle kunna bli så bra.
- Mattelektioner. - Du skulle kunna bli så bra.
Vänner? Att jag behöver fler vänner?
Alla behöver fler vänner.
Okej, jag är…
Jag hör dig. Okej?
Jag hör dig.
Men, raring…
…inget av det där rättfärdigar ditt val.
Det förklarar din motivering…
Jag trodde att det skulle kännas bättre att göra vad jag ville när jag ville.
Men jag kände mig ledsen så fort de tagit hål i mina öron.
Jag ville bara springa hem och berätta för dig.
Raring, nästa gång måste du bara berätta för mig först, okej?
Kom här, raring.
Jag är inte arg.
Jag är arg, men jag…
Jag är mer sårad.
Nej, mamma. Jag trodde inte…
Jag ville aldrig såra dig.
Raring, vi bara…
Jag vill inte att vi nånsin ljuger för varandra.
Det är vad som gör oss till oss.
Eller hur? Tillit.
Jag älskar oss och jag litar på oss.
Och jag vill aldrig nånsin förlora oss.
Jag vet.
Jag är så ledsen, mamma.
Oroa dig inte, vi är fortfarande oss.
Ja.
Jag älskar dig.
Jag älskar dig så mycket, raring.
- Hur gick det? - Det gick…
Vi är sams.
Bra jobbat, Sarah.
Tack, Phil.
- Jag ringer Amber i morgon. - Okej.
- Max. - Phil.
Jag skulle äntligen få ta dig till en skoldans.
- En annan gång? - Ja.
Var är Pam?
Hon tog över våra plikter på dansen.
Sa att jag borde finnas här för dig.
Och det gör du.
Alltid.
Jag missar min första skoldans.
Och min nya vän är där och har roligt utan mig.
Jag, Amber Brown, vill inte fatta beslut baserade på ilska och frustration,
för det leder bara till ilska och frustration.
Jag inser också att jag är mer lik pappa än mamma.
Och det är okej.
Är du okej?
Vad gör du hemma?
Jag gick när du sms:ade.
Jag kan inte gå på dans utan min vän.
Missar du dansen för min skull?
Vi missar inte den.
Vi har våra finklänningar på oss.
Undertexter: Kristina Donnellan