V předchozích dílech jste viděli
Vemte mě na Necestu!
Nevím, kde ses o Necestě dozvěděl,
ale vede na smrt.
Necesta vám vrátí to, co chcete nejvíc.
Ale k otevření Necesty je zapotřebí koven.
Lilio. Potřebuju věštkyni.
Jen!
Sháním lektvarnici.
Alice Wu Gulliverová? Potřebujem ochránkyni,
chcem jít cestou Necestou. Co ty na to?
A zelená čarodějka?
Já vím, kdo to je. Jdu pro ni.
- Vy jste ale šťabajzna! - Dík, paní Hartová.
- Ne, já jsem Sharon Davisová. - Jistě.
Teď je na řadě zpěv Balady a dveře se otevřou.
Měli bychom odtud zmizet a hned!
„Svádět jdem boj s osudem“
Tak jsem si ji představoval.
Jo.
Zapadáš sem.
Nemyslela sis, že existuje, že?
A ty jo?
Co to má znamenat?
Vy jste mě unesly.
Je načase uvědomit místní úřady.
A to, co nás sem zahnalo, jako škrtnem?
Šlo to po Agatě.
Skvěle! Není tady signál.
Ať po ní šlo, co chtělo, teď je to problém všech.
To proto, že v kovenu se sdílí slasti i strasti?
Neměli by si pro něj už přijet rodiče?
Jsem si stoprocentně jist, že spí.
A tohle je nekonečná noc? Jako atmoška?
No nic. Jsem členkou westviewského spolku historie.
Jako taková jsem mohla čekat,
že tu najdeme zbytky původního dopravního systému.
Díky za info, náhodná kolemjdoucí bez magických schopností.
- Je to paní Hartová. - Sharon.
Ať je to, kdo chce, na Necestě nemá co dělat.
- Vždyť to říkám. - Na čarodějku se může vyučit kdekdo.
Což znamená, že podstupujem ještě větší riziko,
a to netušíme, do čeho jdem.
„Zkroť svůj strach.“
To tady bude.
To, čeho se bojíme.
Ale v jaké formě?
Zkoušky.
Tak je to v tý Baladě.
Co nás čeká?
Necesta bude zkoušet
naše znalosti čarodějných věd.
Každou z nás, každou jinak.
Jak máme uspět, když nemáme čarodějnou moc?
Pořád máme analogovou magii.
Chápete? Sice pracná, ale stará dobrá metoda.
Čáry máry! S důrazem na máry!
Hele, co že jsi zač?
Jsem...
To jsou věci. Toho kluka někdo zapečetil.
Cože?
No na mě nekoukejte. Já si puberťáky nepečetím.
Mám na víc.
Pečeť je kouzlo?
Pečeť je kletba, co má něco skrýt.
Třeba tebe před námi.
Zdá se, že Agatha si s sebou vzala tajemstvíčko.
A vypadá to, že si ho chtěla nechat jen pro sebe.
Proč by mě chtěl někdo ukrýt?
Hele.
Netuším, co pod tou pečetí je.
Možná je něco extra,
nebo je to otrapa, kterej byl prokletej z plezíru.
Rozlouskneme si ho pozdějc.
To, co chceme, je na konci Necesty.
Takže,
chceš-li se zbavit pout
a ty zvrátit svoji smůlu
a ty zjistit, co se stalo s tvou matkou,
a vy...
Kde je paní Hartová?
Člověk tu babku pustí na chvíli z očí...
Nesahat.
Bože můj.
Musím se odtud nějak dostat.
Jen klid.
Popadnu dech.
Popadnu dech. Jen klid.
Co to má být? Ne! Panebože!
Ne! Tu jsem koupila v Talbots! Té se nevzdám.
Ne! To snad ne!
Ne...
Kde je?
Paní Hartová?
Pomoc! Propadám se!
Dneska mám hodně špatný den. Bože můj.
- Paní Hartová. - Takhle nechci umřít.
- Proboha! - Pojďte.
Tak jo. Dobrý. Zaberte.
Přece se...
Ježkovy voči!
Z Necesty není radno scházet.
Tohle je vážně otřesný mejdan.
Myslela jsem, že je to všem jasné.
Ale pro nezasvěcené,
pravidlo první.
Nikdy nescházejte z Necesty.
„Jdu pevně pořád dál.“
Jo, puberťáku.
Když se budem držet textu Balady,
nic se nám nestane. Ano?
Já nevím. Vy si myslíte, že půjdu dál a dál,
- když ani není kam dál jít? - Jasně.
Hele.
To tu nebylo?
Měli bychom se přestat všemu divit.
No tak to je něco.
Barák jak ze žurnálu.
Možná to je konec.
Nebuďte tak zapšklá.
Pardon.
Fáze Měsíce.
Úplněk. Vodní fáze.
Co uděláme teď?
Rozhodně nevstoupíme nezvaní.
Fakt ne?
Jako v noční můře to tu nevypadá.
Necesta se mění dle kovenu.
A nás mění taky.
Mý amulety.
Pořád je máš.
Jako by se tu odehrávala romance středního věku.
K usrkávání čaje úplně jak dělaný.
Vypadám jak moje zákaznice.
Nejdou otevřít.
Můj bože!
V tý kuchyni chci umřít.
Viděli jste Osmilhářky?
Osmilhářky? To sedí.
Podívejte.
Co je to? Svatba? Bože, snad ne křtiny.
„Necesta vás srdečně zve k první zkoušce.“
Je tu hádanka.
„Můj věk se cení. Mysl opřádám.
Samota pro mě není. Společnost si žádám.“
Ten papír je luxusní.
Oboustranný tisk.
To znamená?
Že to stálo majlant.
„Můj věk se cení. Mysl opřádám.
Samota pro mě není. Společnost si žádám.“
- To zní jak čarodějka. - Nebo jako ty.
Víno!
To je ono! Deset bodů pro Hartovou!
Deset bodů za co?
Počkat. Nevíme, co se stane, když se napijem.
Víme. Něco strašnýho.
Ale když vyignorujem jasné nápovědy,
nikam se nepohnem a nedojdem na konec.
Nemáte někdo vývrtku?
Mají tu i minibar.
Pomůžu ti hledat.
Dám ti radu.
Jo?
Na Agathu si dávej bacha.
Já vím, co si o ní lidé myslí.
Věděl jsi, že vyměnila své dítě za Knihu hříchů?
To nemůže být pravda.
Ne. Jo, asi máš pravdu.
Ale říká se to.
Nikdo ale přesně neví, co s ním je.
Někdo myslí, že je mrtvý.
Někdo zase, že je to démon
nebo služebník Mefista.
To se stává, když je Agatha Harkness tvoje máma.
Ta by vlastního syna nepoznala, i kdyby stál přímo před ní.
Mám ji.
Pořádná lampa.
Jestli čekáte na výběr sýrů, nedorazí.
Aha.
Dneska byl náročný den. Nedivte se mi.
Tak...
Na zvěstovatelky zkáz?
Na konec.
- A do dna! - Můžu si taky dát?
- Ne! - Jasně.
Nepůjdem si potlachat na sofa?
- Ahoj. - Čau.
Máš pěkný tetování. Kde ti ho dělali?
Nikde.
Jasně.
Mám ho z Colorada.
Máma tam měla koncert.
Má tě ochraňovat před kletbami, že?
Chtěla,
ať ho mám.
Všechny ženy v naší rodině prý tížilo prokletí.
Byla zvláštní.
Kolik ti bylo?
Třináct, asi.
I já to měl ve třinácti divoký.
Ty oční linky jsi měl hezký.
Ale vlasy dobrý.
Čarodějka je vlastně jen jiný výraz pro zlobilku,
je to tak?
To je extrémně zkratkovité.
Každá jsme svá.
Za to může Halloween.
Máme snad špičaté klobouky?
Zelenou kůži? Košťata? Ne.
Jako já neříkám, že k vám chci do klubu nebo tak něco,
ale klidně budu pít krev panen,
když mi to vyhladí všechny vrásky.
- Kristepane. - Bože.
Vy jste tak milé.
I já myslím, že vlastně vrásky nemám.
Dobrý, nic. Paní Hartová...
- Sharon. - Sharon,
jste lehce odulá.
Je to zlé?
Vypadá fantasticky.
- Víno je otrávený. - Co?
- Ne. - Zrcadlo.
- Jak vypadám? - Ukažte.
Bože! Mám dvojitou bradu!
Má klasicky krásná tvář!
A víte co? Mně to neva.
Božínku. Takhle teď vypadám?
- Jo. - Paní Hartová!
Jsem Sharon.
Moc vám to sluší.
Děkuju.
Ale protože jste pila první, jste pokusný králík.
Dobře.
- Je otrávené. Vzpomínáte? - Jen ať to víno dopije.
Myslím, že je to v zájmu nás všech.
Dobře. Položím vám pár otázek, abychom jed identifikovaly.
Cítíte mravenčení na horním patře?
- Ne. - Cítíte chuť moruší?
A jak moruše chutnají?
Zvoní vám v uších, jako kdyby plakaly víly?
Mám vás ráda.
Co je?
Ulevilo se mi.
A ten otok vám splaskl.
- Díky bohu. - Mně taky?
Jo, je pryč.
- Už to přešlo? - Je po všem?
- Juchů! - Nejuchejte.
Vůbec nejuchejte.
Jak to myslíte?
To, že otok tváře odezněl tak rychle,
znamená, že ten jed musel být...
Lektvarničina msta.
Nateklá tvář je jen začátek.
Pak přijdou závratě, delirium a ztráta motoriky.
Buší mi srdce.
Tím to nekončí.
Nastanou halucinace a nakonec...
Smrt.
Lektvarničina msta?
Musím odtud zmizet.
Agatho, co chceš dělat?
- Přestaň! - Vždyť to rozbijete!
To nesmíš!
Jí přeskočilo.
Před otravou neutečeš.
Ona ten jed nevypila. Podvádět se nesmí, Agatho.
- Proč? Říká kdo? - Necesta.
To je nesmysl! Nemusíme trpět všichni.
On taky nepil.
Nepatří do kovenu. A navíc je nezletilý!
Naleju ti to do chřtánu, když budu muset.
Víte vy co?
- Ne! - Jo.
Na koberec?
Jen marníme čas!
- Musíš se napít, Agatho. - Ráda bych, ale víno došlo.
Takže...
To je ubohý.
Pij.
Fajn. Tak tedy já.
Ne!
Je laciný.
Prosím.
Wando, já tě prosím.
Neudus mi ho. Prosím.
No, halucinace nic moc.
Lektvarnice!
Uvaříš nám protijed.
Dobrá.
Musíme sehnat přísady.
Potřebuju kadidlo a exkrement eusociálního hmyzu.
- My seženem to první. - Dobře.
A mrtvolu, co je nejmíň 30 milionů let v rozkladu.
Je něco takovýho vůbec k sehnání?
Já osobně nevím, o čem mluvíš.
Tak ti to přeložím. Je to zooplankton.
- Je v ropných produktech. - To by už sehnat šlo.
- Lilio, pojď. Jdem. - Dobře.
Ty první. Běž.
A bude to chtít pořádnej kotel.
To by šlo.
Žádný auto. Žádnej benzín.
Dobře.
V čem najdem petrolej?
Masti!
- Ty najdem. - Kde je najdem?
Ovšem! Jeniny produkty. Jasně že tu jsou.
Ale jsou organický, ne? V těch žádnej petrolej nebude.
Prolhanou mastičkářku poznám na první pohled.
A říkám, že blafuje.
Zachraňuj Agathu.
To je výbornej plán.
Jen bychom měly nejdřív najít všechny přísady, ne?
- Tak. - Jo.
- Tak jo. - Dobře.
Tady nic nenajdem. Jdeme dál.
Počkat.
Není to eukalyptus?
Vonné olejíčky.
Oko z mloka.
Neboli hořčičné semínko.
Chceš něco vidět?
Mami?
Ty jsi tak nepohodlná ženská.
Mami? Jsi to vážně ty?
Tvoje babička dnes umřela.
Tisíce kilometrů odtud. Ale já stejně cítila, že se to stalo.
Teď jsem na řadě já.
Teď mě to zabije.
To neříkej.
A teď
se tě zbavím.
Nezvládnu tě chránit!
Je mrtvá! Všichni jsou mrtví!
Jistě.
Alice.
Našel jsem kadidlo.
- Pojďme zpět do kuchyně. - Jo.
Jsi v pohodě?
Ne.
A ty?
Ani náhodou.
Máme to kadidlo.
Kouklas do špajzu, jestli tam není ten hmyzí exkrement?
Jo.
Tak se hnusně říká medu, že ano?
Jo.
Tak jo, přísady máme. Co teď?
Co to je?
To je...
Mořská voda.
My jsme teď pod vodou?
Udrží to to okno?
A co bude, až praskne?
Děkuju, nechci.
- Rychle. - Dejte někdo ty hrušky pryč.
Jo. Jasně.
- Dělej, Jen. - Hoďte sebou.
Honem.
Jen klid.
Ingredience je třeba vhodit popořadě
ve správný čas. Nejdřív exkrement a oko.
Tak.
A teď kadidlo.
Ne. Počkej. Zadrž.
Kdo má ten zooplankton?
Tady.
Čistě přírodní, že Jen?
- Vrazte ho tam. - Já to věděla.
- Tak teď? - Jasně, teď. Tři kapky.
- Jo. - V klidu.
- Proboha. - Pomůžu ti.
Raz, dva, tři.
- Vaří se to. Vaří se to, ne? - Dobrý.
Co je?
Nějakej nápad, jak to dostat do varu?
Na tos nemyslela předtím?
Když jsem měla tu traumatizující halucinaci? Ne, Agatho.
- A co sous vide? - Geniální.
To je něco, co bych měla znát?
Je to kuchařská metoda.
Voda se zahřeje ponorným vařičem, aby se maso vařilo rovnoměrně.
- Táta to zbožňuje. - Roztomilé.
- Kluku! - Jo.
Musíš to míchat proti směru hodinových ručiček.
- Doleva. - Jasně.
Každá si vytrhněte jeden vlas.
Jeden, víc ne. Dělejte!
Agatho!
Co jste viděla?
Nic.
Agatho, dej sem vlas.
Počkejte.
Teď.
- Přestaň míchat. - Jo.
- Chyťte se za ruce. - Jo.
Vyčistěte mysl.
Jakmile budem myslet na totéž, zbarví se to azurově.
- A na co že to myslíme? - Jak přežít.
Já si pletu azurovou a akvamarínovou.
Je azurová do zelena?
- Ne, je modrá. - Pak to nefunguje.
Je taková modrozelená, ale spíš je modrá!
- Zelená jak brčál! - Něco je špatně.
- Na něco jsem zapomněla. - Zbejvá minuta.
- Na cos zapomněla? - Co já vím?
Nikdy jsem tohle nevařila! Jsem mastičkářka.
- Padesát sekund! - Dřív jsem takovýhle věci
vyřešila s prstem v nose, ale teď?
Mám pouta.
Obral mě o magii.
- Všichni tu umřem. - Ne.
A já tu umřít nechci.
Takhle tu neumřu.
Vždycky jsem tě nesnášela.
Tohle nezabere.
Ale dala jsem ti pokoj,
protože to, cos dělala, mělo grády.
Ne ty tvoje ezohňajdy, ale tvý dryáky.
Budeš zase lektvarnice.
O moc tě připravit můžou, Jen,
ale o znalosti nikdy.
Jen?
Krev.
Čí a kolik?
Krev neotráveného.
Třicet sekund.
- Ještě, že nejsi zletilej. - Agatho!
Ještě ne!
Teď!
Bože.
- Odpočet pořád běží. - Paní Hartová!
Rychle!
- Dejte mi to! - Na.
- Bože! - Tady.
- Je při smyslech? - Pijte!
- Nevylej to! - Kopněte jí to do pusy!
Vyšlo to?
To má bejt východ?
Já do pece nepolezu.
To udělala moje známá, měla hezkou chaloupku,
a skončila...
Pohyb.
Tak jo.
Ne.
Pomozte mi s ní!
Nech ji tady.
Bůhví, co se stane, když ji tady necháme!
Fajn!
- Vezmu ji za nohy! - Vezmi ji zespod.
Fixuj hlavu. Zvedej.
Na to, jak je malá, je fakt těžká.
Dobrý. To dáme!
Prostě ji tam strčte. Šoupněte ji tam.
- Teď ty! - Dobře.
Teď já.
Vyšlas ze cviku, Jen?
- Zato ty ne, Agatho? - Dost.
Jsme naživu.
Složili jsme první zkoušku.
Všichni jsme přežili.
Všichni ne.
Sharon ne.
Jaká Sharon?
PODLE KOMIKSŮ MARVEL
MARVEL TELEVISION UVÁDÍ
AGATHA ZA VŠÍM SCHOVANÁ
České titulky Vojtěch Kostiha