SÉRIE NETFLIX
Mrtví jsou mrtví,
nevěřím, že by se na nás seshora dívali,
a tak nechodím na pohřby.
Je to otravná věc.
No tak! Měj trochu úcty.
Nechci se hádat.
Tak to je. Nakonec to farář říká jasně.
Hospodin je můj pastýř. K vodám tichým mě přivádí.
A tam se příšerně nudím.
Jeho úkolem zbavovat tě tím žalozpěvem smutku,
až do zblbnutí.
O čtyři hodiny později jste všichni
dehydrovaní a unavení pláčem.
Uč teď cítím knedlík v krku.
- Nepovídej. - Vážně!
Knedlík v krku je ti k ničemu!
Musíš to ze sebe dostat.
Musíš naplnit dva džbány slzami a soplem.
Půl hodiny to mícháš,
dokud to není krásně napěněné,
jinak se hlen usadí na dně.
Vážně se musíme zabývat vnitřnostmi a tělními tekutinami?
Ano, musíme!
Musíš to dostat ven.
Jen tak se zbavíš zármutku.
Všiml sis, jak podobné jsou výrazy „katarze“ a „katar“?
Ale první je řecké a druhé latinské.
Koho to sakra zajímá?
Dvě hlavní starobylé civilizace
se shodly na stejné myšlence,
a ty tu nejsi od toho, abys je zpochybňoval.
A tak přemýšlím o katarzích, farářích a pláči
a dochází mi, že to nemá nic společného s tím, proč jsme tady.
Tohle je sportovní centrum, ne kostel.
Místo oltáře je tu boxerský ring.
A vím, že jsme tu,
protože Alice byla posedlá boxem,
ale nepřipadá mi to jako dostatečně důstojné místo
pro všechny ty farářovy žalozpěvy, co mě mají rozplakat.
Myslíš, že tohle je to správný místo, kde mají lidi brečet?
Jízdenka sem stála 300 euro,
takže musím brečet i tak.
Na pohřeb se nechodí jen proto, aby ses vybrečel.
Sarah měla samozřejmě pravdu.
Je i další důvod, proč chodit na pohřby.
Nebo na některé pohřby.
Doufáte, že najdete odpověď.
Jednu hledáme už od úterka,
co nás začaly bombardovat telefonáty.
Nevíte, co říct, jaká slova použít,
jak odpovědět na otázky…
Dáme si zmrzlinu?
No tak! Je to pohřeb!
Mluvím o zmrzlině, ne o onanii!
Je to neslušné? Má Alice laktózovou intoleranci?
Tohle nebyla ta otázka. Ta byla mnohem hlubší.
Proč to udělala?
Musela mít důvod. Jíte, protože máte hlad.
Máte hlad, protože jste vynechali oběd.
Existují důvody, vysvětlení…
Musí to být něčí chyba.
Lidi musí mít důvod se zabít.
Musela mít nějaký důvod.
Promiň, že ti to musím říct já, ale neexistuje jednoduchá odpověď.
Víš co?
Nikdy neexistuje jasný důvod, který někoho dovede k sebevraždě,
to jsou kecy.
Nebo příhodná lež.
V reálným životě, pokud se neskrýváš v nějaký chýši,
nedošla ti munice a nejde si pro tebe 40 chlapů z Islámskýho státu…
V takovým případě se odpálíš, neexistuje alternativa.
V každý jiný situaci jsem nikdy neslyšela o nikom,
kdo by se zabil z jednoho prostého důvodu.
Neexistuje „A má za následek B“.
Je tu obrovská změť důvodů,
které ten dotyčný nemůže chápat,
natož pak ostatní.
Jak to myslíš?
Jak to, že neexistuje odpověď,
která nám pomůže nezbláznit se?
Je šílený, že nechápeme důvod,
byla jednou z nás.
Bylas její kamarádka!
Taky jsem k ní měl blízko, ty to víš.
Samozřejmě jsme byli oba cvoci
a jeden druhého jsme nesmyslně dobývali.
Ale byli jsme si blízcí.
Ona dobývala tebe a tys utekl.
Za prvé: co ty o tom víš?
Za druhé: možná jsem se na ni nevrhal,
ale ona taky nedávala nic najevo.
Nekritizuju. Respektuju to.
Udělat první krok je riskantní.
Proto ho nikdo z nás nikdy neudělal.
Děláš si legraci?
Zkoušela to stokrát!
- Cože? - To snad není pravda!
Pořád po tobě chtěla, aby sis šel zakouřit,
a tys opakoval: „Já nekouřím.“
Chtěla, abys pro ní napsal příběh,
protože doufala, že se otevřeš
a tys jí poslal depresivní příšernou povídku
o klukovi, co podrážel nohy.
Než odjela z Říma,
celý den se ti pokoušela dovolat,
chtěla ti to všechno říct, než se vrátí do Bielly,
ale ty ses na dva dny vypařil.
I ty blbosti, který namlouváš sám sobě, mají svoje meze!
Jsem na dně. Nemám slov.
Snažím se to nějak pochopit,
ale jako kdyby mi v hlavě bouchla atomovka.
Je strašidelné
ohlížet se zpět vlastním životem a nepoznávat se.
Vždycky jste ho vnímali jako blbou romantickou komedii
s Hughem Grantem
o dvou nerozhodných lidech,
kteří spolu dlouho flirtují.
Ale teď…
vidíte pitomce, který se 20 let kroutil jako úhoř,
aniž by přebral špetku zodpovědnosti.
Necítím nohy. Zchroml jsem úzkostí.
Hrál jsem si na detektiva,
hledal důvody a snažil se najít motiv.
Jenže jsem sériový vrah,
který jde na pohřeb své oběti.
Vím, že jsem ji nezabil,
ale teď si myslím, že jsem mohl být důvod,
aby tu zůstala, mohl jsem jí něco dát…
Mluví její otec.
Alice byla tak citlivá dívka,
že do sebe absorbovala všechnu bolest, kterou viděla kolem.
Nechtěla nikdy využívat
lidi kolem sebe,
nechtěla takhle žít.
Možná proto nemohla najít ve světě
místo, které jí bylo slíbeno.
Které jsme jí slíbili my, protože jsme věřili, že si je najde.
Alice chtěla pracovat a být užitečná.
Cítila se poražená, když musela odjet z Říma,
protože nedokázala zaplatit nájem,
když se musela vrátit sem k nám.
Trpěla svým nedostatkem nezávislosti.
Ale Alice byla mnohem víc.
Byla víc než její bolest.
Alice byla plná nadšení.
Pracovala jako dobrovolnice s dětmi
a v posledních letech našla svou lásku v boxu.
Byl jsem proti, nechápal jsem, proč boxuje.
Nelíbilo se mi, aby moje dcera dostávala rány do obličeje.
Říkávala, že v životě stejně dostáváme rány do obličeje,
a chtěla se naučit ty rány přijímat a bránit se jim.
Radši by zestárla s obličejem plným jizev,
než s tváří panenky, která nikdy nestárne.
Box byl její záchranné lano. Aspoň na chvíli.
Naše dcera nebyla oběť.
Byla to bojovnice, jako celá naše rodina.
Hodně trpěla.
Ale bylo v ní něco víc.
Její život byl víc než jen utrpení.
Jsou to dojemná slova, ale co s nima.
Má hlava se zasekla v jednom nastavení:
„Za všechno můžu já,
od Ježíšovy smrti na kříži až po pád Dvojčat.“
V hlavě se mi honí ozvěna toho, co řekla Sarah.
A rád bych řekl…
Tohle je blbost! Vymyslela sis to!
Ale nedokážu přesvědčit ani sám sebe.
No tak, najdi v sobě alespoň minimum emoční upřímnosti.
Takhle hrozně by nelhal ani jezuita.
Potřebuju na vzduch.
Myslím na to, že tu Alice ještě mohla být.
Kdybych se tehdy sebral a projevil city,
nemusela potkat toho kreténa.
Kdybych byl třeba trochu odvážnější,
mohl jsem být tím člověkem,
co by jí dal důvod zůstat…
Necháš toho?
Zavři hubu!
Je to, jako když jsi byl malej
a myslel sis, že jsi všemocnej, že můžeš cokoliv.
Říkala jsi, že Alice čekala, až se něco udělám,
jasně, že cítím vinu!
Neřekl jsem, že se zabila,
protože jsi s ní nepíchal!
Dala jsem ti fakta
a tys ucítil pocit viny, protože jsi egomaniak
a chceš tu show ukrást pro sebe. Tohle není tvůj film!
Nemusíš na mě být hnusná.
Byls její kamarád.
Možná si s tebou v jedné chvíli chtěla zapíchat
a pak s tebou chtěla jíst zmrzlinu.
Občas jsi ji rozesmál, nebo rozčílil.
Lidi už jsou takoví.
Ale nerozhodoval jsi o tom, jestli bude žít, nebo umře.
Byla to její volba.
Můžeš aspoň tohle nechat na ni?
Dobře, tohle kolo Sarah vyhrála.
Věřím na svobodné rozhodování.
Teď se cítím jako egoistický pitomec
a stydím se za své myšlenky.
Zmatek, stud, pochyby. Změním téma,
aby si Sarah nevšimla, jak jsem ztracený.
Tak proč jsme sem kruci jeli?
Nemůžeme brečet. Neexistujou odpovědi.
To jsme mohli jet někam blíž.
Museli jsme sem jet, abychom to nějak uzavřeli.
Když tě bodnou
a pak zašijou, bolí to dál,
ale přestane to krvácet a na kůži se udělá jizva.
Anatomicko-patologická replika.
Skvělý, jen nechápu, proč mám jet 600 kilometrů kvůli jizvě,
ale na odpověď už jsem neměl sílu.
Myslím na všechny Aliciny kroky,
kterých jsem si za těch 20 let nevšim.
Tys věděl, že mě Alice má ráda?
Ano.
Jak to myslíš? Kdo ti to řekl?
Ona sama.
Ten den, cos jí to nezved, mi volala a sešli jsme se.
Co jste sakra dělali?
Dali jsme si zmrzku.
Co ti řekla?
Spoustu věcí. Mluvila čtyři hodiny.
Musela se vykecat.
Řek jsem jí, že seš blbec a taky mě ignoruješ,
ale i tak jsme kámoši.
Proč jsi mi to neřek?
Proč mi to řekneš až za dva roky, když už je mrtvá?
Měls jí to zvednout. Nejsem tvoje asistentka.
Dobře, byl jsem jediný, kdo nic netušil.
Ani jsi nevěděl, že když jsem vás představila, měly jsme za sebou poměr.
Cože? Alice byla taky lesba?
Napůl. To nestačí. Ale jsem flexibilní.
Jak to myslíš?
Ty ses kvůli mně přemohla?
Chceš říct, že jsem ti zničil…
Nezačínej s tím zas.
Říkám to proto, že lidi jsou složitý.
Mají skryté stránky,
chování, které je motivované důvody,
co nevidíš zvenčí.
Vidíme jen malou část toho, co jsou zač, jen povrch.
A můžeme toho udělat jen málo.
Jsme stébla trávy, pamatuješ?
Jsem tak zmatený. A připadám si jako egoistický pitomec.
Vím, že to s těmi stébly je pravda, dává to smysl,
ale není to tak uklidňující jako před 30 lety.
Rozhlížím se kolem
a myslím, že jsme spíš jako staré hadry.
Staré tenké hadry…
to jsou naše vlastní životy.
A taky jsme hloupí,
protože srovnáváme náš život s životy ostatních,
které vypadají tak dokonale střižené, čisté a uspořádané,
ale možná jen proto, že je vidíme z dálky
a zíráme na ty nesmyslné kusy papírů…
které nejsou v takovém tvaru, v jakém bychom je chtěli.
Kdyby se objevil svatý Petr
a zeptal se mě na tvar lidí v mém životě…
Předpokládám, že se svatý Petr ptá na tyhle ujetý věci.
DNES ÚSTNÍ TEST
Řekl bych…
Tvar dívky, která chce být učitelka
a tráví život honbou za tím snem a vystřihováním podle naznačené čáry.
Ale teď jí život začíná protékat mezi prsty,
den po dni, v nějaký mizerný kanceláři za městem,
kde nosí kafe lidem, kteří ani neznají její jméno.
Tvar někoho, kdo je věčně nad útesem
s Damoklovým mečem nad hlavou.
A když mu neodstřihnou proud,
tak jen proto, že mu vyšla pokerová partie,
nebo že ostatní hráči stojí za houby.
Možná bych řekl svatému Petrovi…
Nevím, jestli tenhle boj pořád pokračuje,
nebo jestli už je po všem,
a my jsme vymysleli, jak přežít i se špatně vystřiženým tvarem,
a smířili se s tím,
že nikdy nebudeme hrát za tým vzorňáků.
Ale pořád se můžeme schoulit k ohni
a nakonec si vzpomenout na to,
že nás ten papír aspoň může zahřát.
A to někdy stačí.
Někdy ovšem ne.
Vy jste ti z Říma?
Alicina máma chce, abyste se vrátili. Možná se vám to bude líbit.
Nevíme, co by si Alice přála v den, jako je tenhle.
Ale víme, jak byla hrdá na své děti
a jak hrdé byly děti na ni.
Proto pořád rádi posloucháme jejich hlasy.
No tak, děti!
Alice, řekni nám pohádku o princovi.
Řeknu, když budete potichu.
Je to příběh Zety, kluka, který nechce, aby přišlo ráno,
protože mu máma řekla…
Zítra budeš muset pro mléko.
A kdo se pořád motá kolem obchodu?
Snožkový princ.
Přesně, Snožkový princ.
Každý ví, že je nebezpečný.
Nikdo nechce do obchodu.
Zetova přítelkyně Veruska mu říká…
Když umřeš, můžu si vzít tvého králíčka?
- Následujícího rána… - To je krásný příběh.
Zeta nikoho neviděl.
Třeba je Princ nemocný.
Ne, najednou se objeví stín s velmi dlouhýma nohama.
Dáme si zmrzku?
Princ!
Půlocasá kočka utíká, aby nedostala snožku.
Zeta se snaží přejít silnici, ale nemůže. A co se nestane?
Dostane snožku!
Přesně tak.
Spadl jako pytel brambor. Všichni ho viděli.
Je zraněný?
Trochu, ale to se spraví.
Krvácí mu koleno?
Trochu, ale druhý den tam má už jen jizvu.
Alice, kdy se jizva zahojí?
Jizva se nikdy nezahojí.
Je to jako medaile, kterou vám nikdo nemůže vzít.
A až bude Zeta velký, už se Prince bát nebude,
ale bude si pamatovat, že zažil spoustu dobrodružství,
že upadl a zase vstal.
Proč se jizva nehojí?
Protože je to jizva.
Nedá se jen tak smýt.
Je děsivá, ale zároveň i dobrá.
Je jako život.
POKUD VÍTE O NĚKOM SE SEBEVRAŽEDNÝMI SKLONY,
NAJDETE INFORMACE PRO KRIZOVÁ ŘEŠENÍ NA www.wannatalkaboutit.com
Půjdu se projít.
Příměří.
Jen pro dnešek, ano?
Ano.
Pitomče.
- A co příměří? - Začíná právě teď.
Překlad titulků: Petr Miklica