EN NETFLIX-SERIE
RIV LANGS DEN STIPLEDE LINJE
Døde mennesker er døde.
Jeg tror ikke, de ser på os ovenfra,
så jeg forstår ikke begravelser.
De er trælse.
Kom nu! Vis lidt respekt.
Jeg postulerer intet.
Det er det, de er. Præsten gør alt det…
Herren er min hyrde. Han fører mig langs vandet.
Og så keder jeg mig grænseløst.
Han skal hjælpe med at drukne dine sorger med klagesangen,
indtil dine ører bløder.
Fire timer senere er du udtørret
og træt af at græde.
Jeg har allerede en klump i halsen.
-Wow. -Jeg mener det!
En klump i halsen duer ikke!
Du skal gå hele vejen.
Du skal fylde to kander med tårer og snot.
Bland det i en halv time,
indtil det bliver fint og skummende.
Ellers synker slimen til bunden.
Skal vi virkelig dvæle ved vores indvolde og kropsvæsker?
Ja, det skal vi!
Du skal have det hele ud.
Sådan kommer du af med sorg.
Har du bemærket, hvor ens "katarsis" og "katolsk" er?
Det latinske ord katolsk er græsk.
Og hvad så?
To store oldtidscivilisationer
fandt sammen om den samme idé,
så hvor vover du at stille spørgsmålstegn ved det?
Jeg tænker på ideen om præster, tårer og katarsis,
og jeg indser, at det ikke forklarer, hvorfor vi er her.
Det er et idrætscenter, ikke en kirke.
Der er en boksering i stedet for alteret.
Og jeg ved, vi er her,
fordi Alice var besat af boksning,
men jeg mener ikke, at stedet er højtideligt nok til,
at alle de præste-klagesange får mig til at græde.
Synes du, det er det rette sted at græde?
Jeg bør græde efter at have købt togbilletten.
Du går ikke til en begravelse bare for at græde.
Sarah havde ret. Der er en anden grund til at gå til begravelser.
Eller til visse begravelser.
Du håber at finde et svar.
Vi har ledt efter et siden tirsdag,
siden opkaldene begyndte.
Du ved ikke, hvad du skal sige,
hvordan du besvarer spørgsmålene…
-Skal vi snuppe en is? -Kom nu! Det er en begravelse!
Jeg foreslog en is. Ikke at røre os selv!
Er det respektløst? Er Alice laktoseintolerant?
Det var ikke spørgsmålet. Det var dybere.
Hvorfor gjorde hun det?
Der må have været en grund. Du spiser, fordi du er sulten.
Du er sulten, fordi du ikke fik frokost.
Der er grunde, forklaringer…
Det må være nogens skyld.
Folk må have en grund til at begå selvmord.
Hun må have haft en grund.
Jeg beklager at måtte sige det, men der er intet enkelt svar.
Ved du hvad?
Der er aldrig en oplagt årsag, der fører nogen til selvmord.
Det er noget fis.
Eller en bekvem løgn.
I virkeligheden, medmindre du skjuler dig uden ammunition og med ISIS på vej…
I så fald sprænger du dig selv i luften. Det er intet alternativ.
I andre situationer har jeg aldrig hørt om nogen,
der begår selvmord af en enkelt grund.
Der er ingen "A fører til B"-sammenhæng.
Det er en blanding af grunde,
som personen ikke kan forstå, og det kan andre slet ikke.
Hvad mener du?
Hvordan kan der ikke være et svar, der hjælper os med ikke at blive skøre?
Det er vanvittigt, at vi ikke forstår grunden.
Hun var en af os.
Du var hendes ven!
Jeg var også tæt knyttet til hende.
Vi var begge vanvittige,
og vi jagtede hinanden på meningsløs vis.
Men vi var tæt knyttede.
Hun jagtede dig, og du stak af.
Hvad ved du om det?
Jeg kastede mig ikke over hende,
men hun gav heller ikke noget.
Jeg kritiserer ikke. Jeg respekterer det. Det første træk er risikabelt.
Derfor gjorde ingen af os det.
Mener du det?
Hun prøvede hundredvis af gange!
-Hvad? -For helvede!
Hun bad dig om at gå ud og ryge, og du sagde altid: "Jeg ryger ikke."
Hun bad dig skrive en historie
i håb om, at du ville åbne op
og du sendte hende en deprimerende, grusom historie om snubledrengen.
Før hun forlod Rom,
prøvede hun at ringe til dig en hel dag.
Hun ville fortælle dig alt det, før hun kom tilbage,
men du forsvandt i to uger!
Der er grænser for, hvor meget du kan narre dig selv!
Jeg er målløs. Jeg har ingen ord.
Jeg prøver at forstå alle de fakta,
men det er, som om H -bomben eksploderede i mit hoved.
Det er skræmmende
at se på sit eget liv og ikke genkende sig selv.
Du har altid set det som et fjollet rom-com
med Hugh Grant
om to ubeslutsomme personer,
der flirter i lang tid.
Men nu ser du en idiot, der brugte 20 år på at vride sig fri
uden nogensinde at påtage sig et ansvar.
Mine ben er følelsesløse. Lammet af angst.
Jeg spillede detektiv
og ledte efter grunde og prøvede at finde et motiv.
Men jeg er seriemorderen,
der går til sit offers begravelse.
Jeg ved, jeg ikke dræbte hende,
men nu tror jeg, jeg kunne have været en grund
til at blive. Jeg kunne have givet hende noget…
Hendes far taler.
Alice var en meget følsom pige.
Hun opbevarede al den smerte, hun så rundt omkring.
Hun ville ikke udnytte personer omkring hende.
Hun ville ikke leve sådan.
Måske var det derfor, hun ikke kunne finde et sted i verden,
som hun var blevet lovet.
Som vi havde lovet hende, fordi vi troede, det ville ske.
Alice ville arbejde og være til tjeneste.
Hun følte sig besejret, da hun måtte forlade Rom,
fordi hun ikke kunne betale huslejen og måtte flytte hjem til os.
Hun led for sin manglende uafhængighed.
Men Alice var meget mere end det.
Hun var mere end sin smerte.
Alice var fuld af entusiasme.
Hun var frivillig med børn,
og i de sidste år elskede hun at bokse.
Jeg var imod det. Hvorfor dog boksning?
Jeg ville ikke have min datter slået i ansigtet.
Hun sagde, at i livet bliver vi slået i ansigtet,
og hun ville lære at tage de slag og slå igen.
Hun ville hellere blive gammel med et ansigt fuld af ar
frem for et dukkeansigt, der aldrig blev ældre.
Boksning var hendes livline. I en periode.
Vores datter var ikke et offer.
Hun var en fighter ligesom hele vores familie.
Hun led meget.
Men hun var mere end det.
Hendes liv var mere end det.
Bevægende ord, men fuck det.
Mit hoved sidder fast i indstillingen:
"Det er min skyld.
Fra Jesu død på korset til tvillingetårnene."
Sarahs ord runger konstant i mit hoved.
Og jeg vil gerne sige:
Det er noget fis! Det er opspind!
Men jeg kan ikke engang overbevise mig selv.
Kom nu, vis bare lidt følelsesmæssig ærlighed.
Ikke engang en jesuit ville vove det.
Jeg skal have lidt luft.
Alice stadig kunne stadig være her.
Hvis jeg måske havde overtaget kontrollen,
så havde hun ikke mødt det røvhul.
Havde jeg måske været lidt modigere og været den person,
der gav hende en grund til at blive…
Kan du stoppe det?
Hold nu kæft!
Det er, som da du var lille.
Du tror, du er almægtig og kan gøre alt.
Du sagde, at Alice ventede på mig. Selvfølgelig føler jeg skyld!
Jeg sagde ikke, hun begik selvmord, fordi du ikke ville kneppe hende!
Jeg gav dig faktaene,
og du føler dig skyldig, fordi du er egomanisk,
og du vil stjæle showet. Det er ikke din film!
Du skal ikke være et røvhul.
Du var hendes ven.
Måske ville hun på et tidspunkt kneppe dig og så spise is sammen med dig.
Du fik hende til at grine eller gjorde hende vred.
Det er mennesker.
Du kunne ikke afgøre, om hun levede eller døde.
Det var hendes valg.
Kan du ikke give hende det?
Okay, Sarah vinder den her.
Jeg tror på selvbestemmelse.
Nu føler jeg mig som en selvisk tåbe, og jeg skammer mig over mine tanker.
Forvirring, skam, eftertanke. Jeg skifter emne,
så Sarah ikke ved, hvor fortabt jeg er.
Hvorfor fanden kom vi så?
Vi kan ikke græde. Der er ingen svar.
Vi kunne have taget en tur tættere på.
Vi skulle være her for at afslutte det.
Når du bliver stukket ned og syet, stopper smerten ikke,
men blødningen stopper, og vævet danner ar.
En anatomo-patolog-replik.
Jeg ved ikke, hvorfor jeg skal rejse 640 km for at få et ar,
men jeg har ikke kræfter til at svare.
Jeg tænker stadig på
Alices bevægelser, som jeg ikke bemærkede i 20 år.
Vidste du, at Alice kunne lide mig?
Ja.
Hvad mener du? Hvem sagde det?
Det gjorde hun.
Den dag, du ikke svarede, ringede hun, og vi hang ud.
Hvad fanden gjorde I?
Vi snuppede en is.
Hvad sagde hun?
Meget. Hun blev ved i fire timer. Hun skulle af med ting.
Jeg sagde, du var en røv, der ignorerer mig, men vi er venner.
Hvorfor sagde du ikke det?
Der er gået to år, og nu begik hun selvmord.
Du skulle have svaret mobilen! Jeg er ikke din assistent.
Okay, jeg var den eneste, der ikke anede en skid.
Du vidste ikke, vi havde gang i noget, da jeg præsenterede hende for dig.
Hvad? Var Alice også lesbisk?
Halvt lesbisk. Ikke nok. Men jeg er fleksibel.
Hvad mener du?
Skændtes I på grund af mig?
Siger du, at jeg ødelagde…
Begynd nu ikke på det lort igen!
Jeg siger det, fordi folk er komplekse.
De har skjulte sider,
adfærd motiveret af grunde,
du ikke kan se udefra.
Vi ser en meget lille del af, hvad de er. Indeni og udenpå.
Og vi kan gøre meget lidt.
Vi er græsstrå, ikke?
Jeg er forvirret. Og jeg føler mig som en selvisk tåbe.
Jeg ved, græsstrået er sandt, det giver mening,
men det er ikke så beroligende, som det var for 30 år siden.
Jeg ser mig omkring,
og vi ligner mere gamle sække.
Gamle, tynde sække.
Ligesom vores liv.
Og vi er også dumme,
for vi sammenligner vores liv med andres liv,
der virker perfekt klippet, pænt og fint,
men måske er det bare, fordi vi ser dem på afstand,
og vi stirrer på de meningsløse papirer,
der ikke har den udskårne form, vi forventede.
Hvis Sankt Peter dukkede op
og spurgte mig om formen på personer i mit liv…
Sankt Peter stiller nok skøre spørgsmål.
I DAG MUNDTLIG PRØVE
Jeg ville sige:
Formen på en pige, der ville være lærer
og brugte livet på at jage den drøm og rive langs den linje.
Men nu smelter hendes liv i hænderne,
dag efte dag, på et forbandet kontor uden for byen,
når hun henter kaffe til folk, der ikke kender hendes navn.
Formen på en, der konstant er på kanten
med Damokles' sværd over hovedet.
Og hvis han har strøm,
er det kun, fordi han havde en god hånd i poker,
eller fordi de andre spillere er ringe.
Måske ville jeg sige til Sankt Peter:
Jeg ved ikke, om kampen stadig foregår,
eller om sket er sket,
og vi indså at du kan overleve med en sjusket form
og acceptere, at vi aldrig spiller på Pæneholdet.
Men vi kan stadig samles om bålet
og huske, at i sidste ende
kan papir holde os varme.
Og nogle gange er det nok.
Nogle gange er det ikke.
Er I fra Rom?
Alices mor vil have jer ind igen. Der er noget, I nok kan lide.
Vi ved ikke, hvad Alice ville have ønsket i dag.
Men vi ved, hvor stolt hun var over sine børn,
og hvor stolte de var over hende.
Derfor nyder vi stadig at lytte til deres stemmer.
Kom så, unger!
Alice, fortæl os historien om prinsen!
Det gør jeg, hvis I er stille.
Det er historien om Zeta, et barn, der ikke vil se morgenen,
for aftenen før fortalte hans mor ham:
I morgen skal du købe mælk.
Og hvem er altid i butikken?
Snubleprinsen!
Det er rigtigt! Snubleprinsen!
Alle ved, han er farlig.
Ingen vil ind i butikken.
Zetas ven Veruska siger til ham:
Hvis du dør, må jeg så få din kanin?
-Morgenen efter… -Sikke en god historie.
Zeta møder ingen.
Måske er prinsen syg.
Nej, pludselig dukker en skygge op med lange ben.
-Skal vi snuppe en is? -Det er prinsen!
Prinsen!
Katten Halvhale stikker af for ikke at blive væltet omkuld.
Zeta prøver at krydse vejen, men det kan han ikke. Og hvad sker der?
Han bliver væltet omkuld!
Det skete.
Han faldt som en sæk kartofler. De så ham alle sammen.
Kom han til skade?
Lidt, men det bliver bedre.
Bløder hans knæ?
Lidt, men dagen efter er der allerede et ar.
Alice, hvornår heler arret?
Arret heler aldrig.
Det er som en medalje, ingen kan tage fra dig.
Så når Zeta er voksen og ikke længere er bange for prinsen,
vil han huske de mange eventyr,
at han faldt og rejste sig igen.
Hvorfor heler arret ikke?
Fordi det er et ar.
Du kan ikke bare vaske det af.
Det er skræmmende, men det er også godt.
Det er livet.
HVIS DU ELLER NOGEN, DU KENDER, KÆMPER MED SELVMORDSTANKER,
ER DER MULIGHED FOR KRISEHJÆLP PÅ www.wannatalkaboutit.com
Jeg går en tur.
Våbenhvile.
Kun i dag, okay?
Det skete.
Ja.
Tåbe.
-Hvad med våbenhvilen? -Den begynder nu.
Tekster af: Claus Christophersen