EN NETFLIX-SERIE
De døde er døde.
Jeg tror ikke de ser på oss ovenfra, så jeg forstår ikke begravelser.
De er en plage.
Kom igjen! Vis litt respekt.
Jeg er ikke argumentativ.
Det er sånn de er. Presten snakker i vei…
Herren er min hyrde. Han leder meg til vannet.
Så kjeder jeg vettet av meg.
Jobben hans er å drukne sorgene dine med babling
til du blør fra ørene.
Fire timer senere er du uttørket
og orker ikke å gråte.
Jo da. Jeg har klump i halsen.
-Jøss. -Seriøst!
En klump i halsen betyr ikke en dritt.
Du må dra den helt ut.
Du må fylle to mugger med tårer og snørr.
Bland det i en halvtime til det begynner å skumme.
Ellers legger slimet seg på bunnen.
Må vi fokusere så mye på innvoller og kroppsvæsker?
Ja, det må vi!
Du må få ut alt.
Det er slik man kommer over sorgen.
Har du merket hvor like ordene "katarsis" og "katarr" er?
-Det ene er gresk og det andre latinsk. -Hva så?
Hvis to store oldtidssivilisasjoner fikk den samme ideen,
er det arrogant av deg å stille spørsmål ved det.
Jeg reflekterer over katarsis, prester og tårer,
og jeg innser at det ikke har noe med dagen i dag å gjøre.
Dette er en gymsal, ikke en kirke.
Det er en boksering istedenfor et alter.
Og jeg vet at vi er her fordi Alice var opptatt av boksing,
men jeg synes ikke stedet er høytidelig nok
for prestens messing som burde få meg til å gråte.
Synes du dette er rett sted for å gråte?
Jeg føler jeg må gråte, siden jeg betalte for turen.
Man går ikke i begravelser bare for å gråte.
Sarah hadde selvsagt rett.
Det er en annen grunn til å gå i visse begravelser.
Man håper å finne svar.
Vi har lett etter et siden tirsdag,
da telefonene begynte å ringe.
Man vet ikke hva man skal si eller hvordan man skal svare.
-Skal vi kjøpe iskrem? -Dette er en begravelse!
Jeg foreslo iskrem, ikke runking.
Er det respektløst? Var Alice allergisk?
Det var ikke spørsmålet. Det var et dypere et.
Hvorfor gjorde hun det?
Det må ha vært en grunn. Du spiser fordi du er sulten.
Du er sulten fordi du droppet lunsj. Det finnes grunner, forklaringer…
Det må være noens skyld.
Folk må ha en grunn til å ta livet av seg.
Hun må ha hatt en grunn.
Beklager å si det, men det finnes ikke noe enkelt svar.
Vet du hva?
Det finnes aldri én enkelt grunn som fører til selvmord.
Det er bare piss.
Eller en beleilig løgn.
Med mindre du gjemmer deg i en hytte,
er tom for ammunisjon og blir angrepet av IS-soldater.
Da har du ikke noe annet valg enn å sprenge deg i lufta.
I alle andre situasjoner har jeg aldri kjent noen
som har drept seg selv av én enkelt grunn.
Det finnes ingen "A til B"-korrelasjon.
Det er et virvar av grunner
som vedkommende ikke kan nøste opp i, for ikke å snakke om andre.
Hva mener du?
Hvordan kan det ikke finnes et svar som forhindrer oss fra å bli gale?
Det er sprøtt at vi ikke kan forstå grunnen.
Hun var jo en av oss.
Du var vennen hennes! Jeg sto henne også nær, vet du.
Ja, vi var gærninger som jaget etter hverandre uten å gjøre en dritt,
men vi var nære.
Hun jaget etter deg, og du løp din vei.
Hva vet vel du?
Og jeg hoppet kanskje ikke over henne, men hun gjorde heller ingenting.
Det har jeg respekt for.
Det første trekket er risikabelt.
Det var derfor ingen av oss gjorde noe.
Mener du alvor?
Hun prøvde hundrevis av ganger!
-Hva? -Faen ta!
Hun spurte stadig om du ville ta en røyk, og du sa alltid: "Jeg røyker ikke."
Hun ba deg skrive en historie til henne, for hun håpet du ville åpne deg,
og du sendte en fæl, deprimerende historie om snublegutten.
Før hun dro fra Roma, prøvde hun å ringe deg en hel dag.
Hun ville fortelle deg alt før hun flyttet,
men du forsvant i to uker!
Du kan ikke fortelle deg selv sånt piss!
Jeg er lamslått. Jeg har ikke ord.
Jeg prøver å få det til å gi mening,
men det er som om en H-bombe har gått av i hodet mitt.
Det er skummelt
å se på sitt eget liv uten å gjenkjenne seg selv.
Du så alltid på det som en tåpelig rom-kom med Hugh Grant
om to ubesluttsomme mennesker
som flørter over lang tid.
Men nå
ser du en idiot som har snodd seg unna i 20 år for å slippe å ta noe ansvar.
Jeg er lammet av angst.
Jeg lekte detektiv,
lette etter grunner og prøvde å finne et motiv.
Men jeg er seriemorderen som går i offerets begravelse.
Jeg vet at jeg ikke drepte henne,
men jeg tror jeg kunne ha vært en grunn
til at hun valgte å leve. Jeg kunne gitt henne noe…
Faren hennes snakker.
Alice var en veldig følsom jente.
Hun tok til seg all smerten hun så rundt seg.
Hun ville ikke overkjøre andre,
bane seg vei med albuene eller tråkke på sine nærmeste.
Kanskje det var derfor hun ikke fant plassen i verden
som var blitt lovet henne.
Som vi hadde lovet henne, fordi vi trodde det ville skje.
Alice ville jobbe og være til tjeneste.
Hun følte seg beseiret da hun måtte forlate Roma
fordi hun ikke hadde råd til leie, og hun måtte flytte hjem til oss igjen.
Alice led på grunn av sin manglende uavhengighet.
Men Alice var mye mer enn det.
Hun var mer enn smerten. Alice var full av entusiasme.
Hun jobbet frivillig med barn,
og de siste årene fant hun en forkjærlighet for boksing.
Jeg var imot det. Jeg forsto ikke hvorfor hun ville bokse.
Jeg ville ikke at datteren min skulle bli slått i ansiktet.
Hun sa at vi i livet blir slått i ansiktet uansett,
og hun ville lære seg å ta imot slagene og slå tilbake.
Hun ville heller bli gammel med et ansikt fullt av arr
enn med ansiktet til en dukke som aldri ble eldre.
Boksing var hennes livline, for en stund.
Datteren vår var ikke et offer.
Hun var en fighter, som hele familien vår.
Hun led mye.
Men hun var mer enn det.
Livet hennes var mer enn det.
Rørende ord, men faen ta.
Alt jeg tenker på, er:
"Alt er min skyld, fra Jesu død på korset til 11. september."
Jeg hørte Sarahs ord i hodet mitt.
Jeg hadde lyst til å si…
For noe piss! Du bare fant på alt sammen!
Men jeg klarer ikke engang å overbevise meg selv.
Du kan i det minste ha et snev av emosjonell ærlighet.
Selv ikke en jesuitt ville trodd denne dritten.
Jeg trenger luft. Jeg tenker at Alice kunne vært her.
Hvis jeg hadde turt å ta ansvar for forholdet,
hadde hun ikke møtt den drittsekken.
Hvis jeg hadde vært modigere,
kunne jeg ha vært personen som ga henne en grunn til å leve…
Kan du holde opp?
Hold kjeft!
Det er som da du var liten.
Du tror du kan rå over liv og død.
Du sa at Alice ventet på meg.
Det føles jævlig.
Jeg sa ikke at hun drepte seg fordi du ikke ville pule henne!
Jeg ga deg bare faktaene.
Du har skyldfølelse fordi du er selvopptatt
og vil ha hovedrollen i en annens film.
Du trenger ikke å være kjip.
Du var vennen hennes.
En gang ville hun kanskje pule deg,
og en annen gang ville hun spise is med deg.
Du fikk henne til å le og gjorde henne sint.
Sånn er mennesker.
Du kunne ikke bestemme om hun skulle leve eller dø.
Det var hennes valg.
Kan du ikke gi henne det?
OK, ett poeng til Sarah.
Jeg tror på selvbestemmelse.
Nå føler jeg meg som en egoistisk idiot, og jeg skammer meg over tankene mine.
Forvirring, skam, anger. Jeg bytter samtaleemne
for å skjule forfjamselsen min.
Så hvorfor i helvete kom vi hit?
Vi kan ikke gråte. Vi får ingen svar. Vi kunne reist et sted som var nærmere.
Vi måtte komme hit for å sette punktum.
Når du blir knivstukket og sydd, slutter det ikke å gjøre vondt,
men blødningen stopper, og vevet danner et arr.
Flott, en patologireplikk.
Jeg forstår ikke hvorfor jeg må reise 60 mil for å få et arr,
men jeg har ikke styrke til å svare.
Jeg tenker fortsatt på Alices tilnærminger som jeg ikke merket gjennom 20 år.
Visste du at Alice var forelska i meg?
Ja.
Hva mener du? Hvem sa det?
Hun sa det.
Den dagen du ikke svarte, ringte hun meg, og vi møttes.
Hva faen gjorde dere?
Vi spiste iskrem.
Hva sa hun?
Masse. Hun snakket i fire timer.
Hun trengte et utløp.
Jeg sa at du ignorerer meg også, men vi er fortsatt venner.
Hvorfor sa du ingenting? Det har gått to år, og nå er hun død.
Du burde ha tatt telefonen. Jeg er ikke sekretæren din.
Greit, jeg var den eneste som ikke visste en dritt.
Du visste ikke engang at jeg var betatt av henne i starten.
Hva? Var Alice også skeiv?
Delvis. Ikke skeiv nok. Men jeg taklet det.
Hva mener du?
Ble dere ikke sammen på grunn av meg? Sier du at jeg ødela for…
Ikke begynn med det der igjen!
Jeg sier dette fordi folk er kompliserte.
De har skjulte sider
og adferd som er motivert av grunner man ikke kan se utenfra.
Vi ser en liten del av det de er, både innvendig og utvendig.
Og det er veldig lite vi kan gjøre.
Vi er gress-strå. Husker du det?
Jeg er forvirret og føler meg egoistisk og dum.
Jeg vet at det med gress-strået gir mening,
men det er ikke like beroligende som det var for 30 år siden.
Jeg ser meg rundt og tenker at vi er mer som gamle filler.
Gamle, slitte filler,
som livene våre.
Vi er også dumme,
for vi sammenligner vårt eget liv med andres,
som virker så perfekt utskårne, pene og ryddige,
men det er bare fordi vi ser dem på avstand,
og vi stirrer på disse meningsløse papirbitene…
…som er langt fra den formen vi forventet.
Hvis Sankt Peter dukket opp
og spurte meg om formen på menneskene i livet mitt…
Jeg antar at han stiller korka spørsmål.
MUNTLIG PRØVE
Jeg ville sagt…
Formen til ei jente som ville bli lærer
og brukte livet på å følge den drømmen og rive langs den linjen,
men nå smelter livet i hendene hennes,
dag etter dag, i et jævla kontor utenfor byen,
og hun serverer kaffe til folk som ikke kjenner henne.
Formen til en fyr som lever på randen med et damoklessverd over hodet.
Hvis han har strøm, er det bare fordi han fikk en god hånd i poker,
eller fordi de andre spillerne suger.
Jeg kunne fortalt Sankt Peter…
Jeg vet ikke om kampen fortsetter, eller om gjort er gjort,
og vi har innsett at vi kan leve med en ujevn form
og akseptere at vi aldri vil spille på laget til de pene og ryddige.
Men vi kan fortsatt sitte rundt bålet og huske at til syvende og sist
kan alt papir gi oss varme.
Noen ganger er det nok.
Og andre ganger ikke.
Er dere fra Roma?
Alices mor ber dere komme inn. Det er noe dere vil like.
Vi vet ikke hva Alice ville ønsket for en dag som denne.
Men vi vet hvor stolt hun var av barna sine,
og hvor stolte de var av henne.
Derfor vil vi høre på stemmene deres igjen.
Kom igjen, barn!
Alice, fortell oss historien om prinsen!
Hvis dere er stille, skal jeg fortelle den igjen.
Dette er historien om Zeta, som gruer seg til morgenen,
for kvelden før hadde moren hans sagt:
"I morgen må du kjøpe melk."
Og hvem er alltid i butikken?
Snubleprinsen!
Det stemmer! Snubleprinsen!
Alle vet at han er farlig.
Ingen vil gå på butikken.
Zetas venninne Veruska sier: "Hvis du dør, kan jeg få kaninen din?"
-Neste morgen… -For en fin historie.
…ser ikke Zeta noen.
Kanskje prinsen er syk.
Plutselig kommer en skygge med lange bein.
-Skal vi kjøpe iskrem? -Det er prinsen!
Prinsen!
Katten Halvhale løper sin vei for ikke å snuble.
Zeta prøver å krysse veien, men klarer det ikke. Og hva skjer så?
Han blir spent bein på!
Det stemmer.
Han falt som en sekk med poteter. Alle så ham.
Er han skadet?
-Litt, men det går seg til. -Blør kneet hans?
Litt, men dagen etter er det allerede blitt et arr.
Alice, når blir arret borte?
Arret blir aldri borte.
Det er som en medalje som ingen kan ta fra deg.
Så når Zeta er voksen og ikke lenger redd for prinsen,
vil han huske at han har opplevd mange eventyr,
og at han falt og reiste seg igjen.
Hvorfor blir det ikke borte?
Fordi det er et arr.
Det kan ikke bare vaskes bort.
Det er skummelt, men det er også bra.
Det er livet.
Hvis du eller noen du kjenner, sliter med selvmordstanker,
finner du kriseressurser på www.wannatalkaboutit.com
Jeg går en tur.
Våpenhvile.
Bare i dag, OK?
Det stemmer.
Ja.
Idiot.
-Hva med våpenhvilen? -Den begynner nå.
Tekst: Aleksander Kerr