СЕРІАЛ NETFLIX
Мертві є мертві.
Я не вірю, що вони дивляться на нас.
Тому не розумію похоронів.
Зайвий геморой.
Годі! Май якусь повагу.
Я не прагну сперечатись.
Для цього їх придумано. Священник тягтиме:
«Господь - мій пастир. Він веде мене до тихої води.
Потім мені стає смертельно нудно».
Його робота - утопити твоє горе в цій балаканині,
поки з вух не піде кров.
Через чотири години ти зсохнеш
і не зможеш плакати.
Уже клубок до горла підступає.
-О так. -Я серйозно!
Клубок під горлом ні фіга не означає!
Треба викластися на повну силу.
Ти маєш наповнити два глечики слізьми й соплями.
Перемішувати впродовж пів години
до утворення пінки,
інакше слиз осяде на дні.
Чи потрібно докладно зупинятися на біологічних рідинах?
Так, потрібно!
Треба, щоб усе вийшло назовні.
Так справляються з горем.
Ти помітив, наскільки схожі слова «катарсис» і «катар»?
Одне з грецької, інше з латині.
Яка в біса різниця?
Якщо дві великі античні цивілізації
дійшли згоди з одного поняття,
то хто ти такий, щоб ставити все під сумнів?
Я думав про священників, сльози й катарсис
і зрозумів, що це ніяк не стосується того, чому ми тут.
Це спорткомплекс, а не церква.
Тут замість вівтаря ринг для боксу.
Ми прийшли сюди,
бо Аліче палко захоплювалася боксом.
Але не думаю, що це достатньо урочисте місце
для проповідей, від яких я маю плакати.
Гадаєш, це підхоже місце, щоб ридати?
Я повинен плакати,
адже квиток сюди дорого коштує.
На похоронах не лише плачуть.
Сара казала правду.
Є інша причина для похоронів.
Чи для деяких похоронів.
Надія знайти відповідь.
Яку ми шукаємо від вівторка,
коли всі почали телефонувати.
Ти не знаєш, що сказати, які знайти слова,
як відповідати на запитання…
По морозиву?
Припини! Це ж похорони!
Я запропонував з'їсти морозива, а не подрочити!
Що тут такого? Аліче не переносить лактозу?
Це було не запитання. Це було щось складніше.
Навіщо вона це зробила?
Повинна бути якась причина.
Ми їмо, бо зголодніли.
Ми зголодніли, бо не пообідали.
Завжди є причини, пояснення…
Можливо, навіть чиясь вина.
Має бути причина, чому люди вкорочують життя.
Вона це зробила не просто так.
Вибач, що кажу це тобі, але простої відповіді не існує.
Прикинь.
Самогубство не стається з якоїсь певної причини.
Це все фігня.
Або зручна брехня.
У житті хіба як потрапляєш в оточення,
без набоїв, з головорізами ІДІЛ з усіх сторін…
Лиш тоді вирішуєш підірватися, бо іншого виходу нема.
В усіх інших ситуаціях я ніколи не чула,
щоб хтось ішов із життя з однієї причини.
Не існує залежності «з А випливає В».
Причини між собою переплітаються, і людина не може їх розплутати.
Що вже казати про інших?
Як це так?
Як може не існувати відповіді,
яка допомагає не збожеволіти?
Це абсурд, що ми не розуміємо причин,
вона була однією з нас.
Ви були подруги!
Я також був з нею близький.
Нехай ми, немов психи,
безцільно наздоганяли одне одного.
Але ми були близькими.
Це вона наздоганяла тебе, а ти втікав.
По-перше, що тобі відомо?
По-друге, нехай я не був блискавкою,
але й вона не йшла назустріч.
Я не дорікаю. Я її поважаю.
Хто робить перший крок, той ризикує.
Тому ми обоє цього уникали.
Ти серйозно?
Вона робила спроби безліч разів.
-Тобто? -Бий тебе трясця!
Вона кликала тебе на перекур, а ти завжди казав:
«Я не курю».
Просила в Messenger написати якусь історію,
щоб ти розкрився,
а ти надіслав моторошну розповідь
про хлопця-розбишаку.
Коли їхала з Рима,
телефонувала тобі весь день,
щоб поговорити з тобою перед поверненням додому,
але ти зник на два тижні!
Усе вже в минулому, але припини нести ці дурниці!
Я отетерів. Утратив дар мови.
Намагаюся зв'язати все докупи,
але в мене в голові наче розірвалася атомна бомба.
Це страшно -
дивитися на власне життя і не впізнавати себе.
Ти завжди сприймав усе як романтичну комедію
з Г'ю Ґрантом.
Про двох нерішучих людей,
які поринули в безкінечний флірт.
Але зараз…
бачиш бовдура, що 20 років звивався як вуж,
боячись брати хоч грам відповідальності.
Мліють ноги, мене охопила тривога.
Я грався в детектива.
Проводив розслідування, шукав причини, намагався встановити мотив.
Хоча я серійний убивця,
який прийшов на похорони до своєї жертви.
Ні, я не вбивав її. Я ж не ідіот.
Але зараз мені здається, що завдяки мені
вона могла залишитись, я міг їй щось дати…
Говорить її батько.
Аліче була такою чутливою дівчиною,
пропускала через себе весь біль, який бачила довкола.
Вона ніколи не йшла по головах,
нікого не штовхала ліктями,
нікому не переходила дорогу.
Можливо, через це не змогла знайти свого місця у світі,
яке було заготовлено для неї.
Яке ми їй заготовили, бо вірили, що це має статись.
Аліче хотіла працювати, хотіла бути корисною.
Вона відчувала поразку, коли мусила їхати з Рима,
бо не могла платити за оренду,
і коли мала повертатися додому до нас.
Аліче страждала від відсутності незалежності.
Але в цьому була не вся Аліче.
Вона не лише страждала.
Її переповнював ентузіазм.
Вона працювала волонтером з дітьми,
а останніми роками захопилася боксом.
Я цього не підтримував, не розумів, чому вона вибрала бокс.
Мені не подобалося, що мою доньку лупцюватимуть в обличчя.
Вона казала, що в житті нас усе одно лупцюють в обличчя.
Тож хотіла навчитися тримати удар і давати відсіч.
Казала, що на старості літ краще мати обличчя зі шрамами,
ніж обличчя ляльки, непідвладне рокам.
Бокс став її порятунком.
На певний час.
Наша донька не була жертвою.
Вона була бійцем, як уся наша сім'я.
Вона багато настраждалась.
Але було щось більше.
Її життя було чимось більшим.
Чудова промова, але хай йому грець.
У мене в голові крутиться лиш одне:
«Це все моя вина -
від розп'яття Ісуса до теракту 9/11».
У мене в голові досі відлунюють слова Сари.
І хочеться відповісти:
«Це все дурниці! Ти все вигадала!».
Але я навіть не можу переконати себе.
Слухай, будь хоч трохи чесним із самим собою.
Навіть «Товариство Ісуса» в це не повірить.
Мені бракує повітря.
Усе думаю, що Аліче могла жити.
Якби я наважився взяти на себе відповідальність,
то цього лайна могло не трапитись.
Якби я був сміливішим,
якби був тією людиною,
яка давала б її причину жити…
Ти перестанеш?
Заткнися вже!
Так само, як у дитинстві.
Думаєш, що ти всемогутній і впливаєш на все.
Ти казала, що Аліче чекала на мій крок.
Звісно, я відчуваю вину!
Хіба я казала, що вона пішла із життя, бо ти її не трахав?
Чи я тобі все розповіла,
а ти почуваєшся винним, бо егоїст
і хочеш бути головним героєм фільму не про тебе?
Не треба бути таким гівнюком.
Ти був її другом.
Вона могла хотіти трахнутись,
могла хотіти з'їсти морозива, сидячи на дивані.
Іноді ти її смішив, іноді - злив.
Люди такі.
Ти не міг вливати на те, жити їй чи вмерти.
Це був її вибір.
Можеш їй хоч це залишити?
Цього разу Сара каже правду.
Я вірю в самовизначення.
Тепер я почуваюся егоїстичним телепнем
і соромлюся власних думок.
Збентеження, сором, сумніви.
Я змінюю тему, щоб Сара не бачила, що я завис.
То на фіга ми прийшли на похорони?
Плакати не можна. Відповідей нема.
Можна було не їхати так далеко.
Щоб зафіксувати момент, щоб поставити крапку.
Коли вдаряють ножем,
а потім його витягують, біль не зникає.
Але кровотеча зупиняється, і починає утворюватися шрам.
Пояснення патологоанатома.
Не розумію, нащо їхати 600 кілометрів, щоб отримати шрам,
але мовчу, бо не маю сил сперечатись.
Не припиняю думати
над кроками Аліче, які не помічав протягом 20 років.
Ти знав, що Аліче втріскалася в мене?
Так.
Що ти маєш на увазі? Хто тобі сказав?
Вона сказала.
Того дня ти не відповідав і вона покликала мене гуляти.
Що ви в біса робили?
Пішли на морозиво.
Що вона казала?
Багато чого. Теревенила чотири години.
Хотіла висловитися.
Я сказав, що ти козел, мене теж ігноруєш, але ми друзі.
Чому ти мені не розповів?
Лиш зараз говориш, коли її вже нема.
Треба було відповідати на дзвінок! Я тобі не секретар.
Круто, один я фіг про що здогадувався.
Ти й не знав, що ми мали стосунки, коли я вас познайомила.
Що? І Аліче лесбійка?
Наполовину. Не зовсім. Але я спортсменка.
Як це «спортсменка»?
Ви що, билися через мене?
Я зруйнував ваші стосунки?
Не починай знову цю маячню!
Я говорю тобі, бо люди - складні істоти.
У нас є приховані сторони.
Наша поведінка залежить від причин,
яких не видно ззовні.
Ми бачимо лиш частину внутрішнього й зовнішнього світу інших.
І майже нічого не можемо змінити.
Ми травинки, пам'ятаєш?
Я геть заплутався. Почуваюся туполобим егоїстом.
Знаю, що твердження про травинки правильне,
але зараз воно звучить не так переконливо, як 30 років тому.
Оглядаючись довкола,
я розумію, що ми більше схожі на старі обривки.
Старі тонкі обривки,
які схожі на наше життя.
А ще ми недотепи,
бо постійно порівнюємо своє життя із життям інших,
яке здається ідеально обрізаним і гарно складеним у стоси,
але, можливо, це тому, що ми дивимося здалека,
не відриваючи очей від безглуздих клаптиків паперу…
які геть не схожі на те, що ми сподівалися побачити.
Якби прийшов святий Петро
й запитав мене про обриси людей у моєму житті…
Припускаю, святий Петро може таке запитати.
СЬОГОДНІ УСНИЙ ІСПИТ
Я б відповів:
«Це обрис дівчини, що хоче бути вчителькою
і все життя женеться за мрією, відриваючи папір по лінії.
Але зараз її життя вислизає крізь пальці
день за днем у довбаному офісі за містом
за рознесенням кави для людей, які її не знають.
Чи обрис хлопця, що живе на грані фолу
з дамокловим мечем над головою.
Наявність світла й газу в його домі
залежить від випадання карт у покері
й вправності його суперників».
Може, я б сказав святому Петру:
«Петре, я не знаю, чи триває ще ця битва,
чи вже скінчилася,
чи зрозуміли ми, що можна жити без цих клаптиків,
хай нам ніколи не грати
за команду упорядкованих і умиротворених.
Але ми можемо зібратися біля вогню
і згадати, що врешті-решт
папір дає тепло.
Інколи цього достатньо.
А інколи ні».
Це ви з Рима?
Мама Аліче просить вас повернутись. Зараз буде щось цікаве.
Ми не знаємо, чого Аліче хотіла б від такого дня, як сьогодні.
Але ми знаємо, як вона пишалася своїми дітками
і як вони пишалися нею.
Тому ми хочемо знову почути їхні голоси.
Ну ж бо, дітки!
Аліче, розкажи нам історію про принца!
Добре, якщо ви не будете галасувати.
Це розповідь про Дзета, хлопчика, який боявся ранку,
бо вчора мама йому сказала:
«Завтра ти підеш по молоко».
А хто завжди чатує біля магазину?
Капосний принц!
Молодці! Капосний принц!
Усі знають, що він розбишака.
Ніхто не хоче йти до магазину.
Дзетова подруга Веруска сказала:
«Якщо ти помреш, я заберу кролика».
-Настав ранок. -Класна історія.
Дзета нікого не зустрів.
Можливо, принц захворів.
Аж ні, раптом з'явилася тінь з довгими ногами.
-По морозиву? -Це принц!
Принц!
Кіт Куцохвостик тікає, щоб йому не поставили підніжку.
Дзета хоче перейти дорогу, але йому не вдається. І що стається?
Принц ставить підніжку!
Саме так.
Він падає, як мішок картоплі. І всі дивляться.
Він ударився?
Трішки, але загоїться.
З коліна тече кров?
Трішки, але наступного дня з'явиться шрам.
Аліче, коли зійде шрам?
Шрами не сходять.
Вони наче медаль, яку ніхто не забере.
Коли Дзета виросте й більше не боятиметься принца,
він пам'ятатиме про все, через що пройшов.
Про те, як падав, а потім підводився.
Чому шрами не сходять?
Бо це шрами.
Їх не можна змити водою.
Вони страшні й водночас гарні.
Таке життя.
ЯКЩО ВАС ЧИ КОГОСЬ ІЗ ВАШИХ ЗНАЙОМИХ ТУРБУЮТЬ ДУМКИ ПРО САМОГУБСТВО,
ДОПОМОГА ДОСТУПНА НА САЙТІ WWW.WANNATALKABOUTIT.COM.
Піду прогуляюсь.
Перемир'я.
Лише на сьогодні. Гаразд?
Це сталось.
Так.
Бовдур.
-Як щодо перемир'я? -Починається із цієї миті.