Виждаш ли човек там?
Да, някаква жена.
Добре.
Може да те оберат след малко.
Благодаря за храната, до скоро.
Не успяхме да поговорим как си, Пол.
Как да съм? Халюцинирам, затворен вкъщи.
Вчера ощипа приятелката ми Анджела да провери истинска ли е.
Истинска беше. И явно отдавна не я беше докосвал мъж.
- И го причинява уринарна инфекция? - Ако имаш и паркинсон.
Инфекциите поставят тялото под стрес и имат странни последици.
- Поне ще си починеш малко. - Обичам си работата повече от всичко.
- Млък. - От всичко?
Все пак с работата ми съм бил по-дълго, отколкото с теб.
Неубедително.
Пол, знам, че за теб е трудно,
но ти каза, че ще разчиташ на нас, така че сме на линия.
С Габи ще поемем пациентите ти.
Джули ще отговаря за лекарствата, спалната хигиена
и всички други свързани със спалнята дейности
за повдигане на духа, ако ме разбираш.
- Всички сме наясно. - Супер.
Другите ще ти помагат да си създадеш рутина за бързо възстановяване.
Шон ще ти бъде шофьор и ще почисти улуците в пристройката.
- И това помага на Пол? - На мен.
Организацията не ми е силна страна, защото мразя да командоря,
затова ангажирах специалист.
- О, боже. - На твое разположение съм.
Седмичният ти график ще е готов до утре сутрин.
Благодарим ви за помощта.
- Оценяваме я високо. Нали? - Говори за себе си.
- Стига, Пол. - Няма нищо.
Тъкмо да загрея за гледането на бебето. Такъв дечко си!
Ами да, ти си моето прераснало бебче!
- Ще те убия. - Eто на!
- Виж го само. - Сладур.
ТЪЖНИЯТ КОЙОТ
Много се радвам, че отиваш в "Уеслиян". Страхотно. Аз черпя.
Жестоко, а?
- Видът му заблуждава. - Това е номерът.
Габи пита какво правя. Ела насам.
Усмихни се де.
Сладко.
Съжалявам.
- Та значи, как сте тази седмица? - Чудесно.
Пак благодаря, че пое приятелката ни Мая.
- Моля. - Личеше си, че й е трудно.
И мрази терапевти, но я убедихме, че си терапевтът на мразещите терапевти.
Страхотна реклама.
Марк, предния път ни обясняваше
защо си се ядосал на Дона, че ти е развалила филма.
- Не че те съдя, но дано ти е минало. - Още не.
- Беше неуважително. - Филмът е на четвърт век.
Всеки знае, че Брус Уилис през цялото време е мъртъв.
Преподаваш история. Ами ако ти каже, че в края на "Хамилтън" основават Щатите?
- Какво… - Виждаш ли какво трябва да търпя?
Това е "Хамилтън". Живеем в края му. Сега, в реално време.
- Тя млъкна ли? - Да.
Добре.
Майчице!
- Стресна ме. - Извинявай.
- Не съм свикнал да пищят, когато отворя. - Простено ти е.
Бях тук и снощи. Дойдох с колата, стигнах до вратата
и осъзнах, че съм по черен анцуг и приличам на потна нинджа.
- Жалко, харесвам нинджите. - Да му се не види.
Нося резервния ключ за колата, може да ви потрябва.
Вече извадих три резервни за всеки случай.
Излишен коментар.
- Можеше просто да благодариш. - Вярно.
Благодаря, много мило.
Ще тръгвам.
- Добре, хубаво. - Хайде.
Понеже те почерпих със студен чай, дали не може едно кафе?
Трябва да тръгвам за работа, но имам 15 минути.
Аз пък ти отпускам само 14 минути.
- Какво е усещането? - Гадно. Влизай.
- Времето върви. - Добре.
Лиз, мислих по въпроса.
Ти си ми пациентка. Не е редно дори да бъда тук.
Номерът не минава. Изпий си зеленото смути за мозъка.
Тази сутрин си на физиотерапия, а следобед Брайън ще те води на фитнес.
Салата в блендера не прави смути.
В смутито се слагат сладолед и шоколадов сироп.
- И е в метална чаша. - Това е млечен шейк.
- Супер, искам млечен шейк тогава. - Аз също!
- С малц ли е? - Аз искам с малц.
Не правя млечен шейк!
Ако Джими пита, топката на дървото е моя.
- Ще я сваля после. - Радвам се, че тренираш.
Утре съм на интервю в "Панера".
- Правят страхотна лимонада. - Супер!
- Просто идва и ти стоварва прането си? - Не, сам си го пере.
Защо лъжеш?
Не виждаш ли критикарския му поглед? Акула, надушила кръв.
Той ли цъфна на сватбата ми по препаска?
Да. Пак го уволниха и се наложи да се върне вкъщи за кратко.
Много го обичаме, но няма оправия с него.
Все някога ще се освести, нали?
Зависи. Най-голямата грешка на родителя е да слугува на децата си.
Да решава всичките им проблеми.
Така си остават лигльовци.
Дундуркате ли го още?
- Кой иска млечен шейк? - С много бита сметана, моля.
- Гарваните не мъстят. - Напротив! Наскоро разбрах.
Затова внимавам с онзи там.
- Защо? - Изчуках майка му.
Още ме е яд, че ти казах за вчерашното ми идване.
Като един път, когато си купувах тампони, носни кърпички и вино.
Младежът попита: "Тежък ден ли?", а аз рекох: "Жесток цикъл".
И съжалих, че съм го изтърсила.
- Пак се издъни. - Да му се не види.
Бързо кажи нещо конфузно.
Когато Алис беше на шест години, прибрах чуждо дете от детската.
Отвличането на дете е много по-зле.
Да, буквално го подмамих с бонбони.
- Моля? - Добре де, беше Хелоуин.
Гъмжеше от трансформъри.
Това го бях забравил.
Невероятно е, че моето трансформърче заминава в колеж.
Боже, колеж! Моето е на девет, а отсега го мисля.
Ти как се справяш с това?
- Просто гледам да… - Замълчи, 14-те минути изтекоха.
Оттам ще започнем следващия разговор.
Ако има такъв.
Драго ми беше, ползвай със здраве ключа.
- И не чукай гарваните. - Ще те изпратя.
Сбогуването ми се получи, не искам да го оплескам.
- Чао, Джими. - Добре, чао, Софи.
Чантата. Гледай настрани.
Запомни якото сбогуване.
Ужас!
- Защо не я покани да излезете? - Лиз, мразя да ме шпионираш!
- Обаче е права, пълна скръб си. - Ти пък защо си там?
Казах ви аз, че го харесва!
- Взех я. - Знаете ли какво?
- Разкарайте се от двора ми! - Не съм там.
Мисля да повися малко тук.
- Не можеш да слезеш ли? - Мога.
- Да ти помогна ли? - Не, ти имаш ли нужда от помощ?
Майната ти! На теб също!
- И на теб. - Не ме псувай, тъпако.
Някой да ми помогне да сляза!
Значи поиска да се видим, защото красива жена те харесва,
а си бездействал?
- Казах й, че съм правил секс с птица. - Браво.
Като парализиран съм. Сигурно и ти си така.
- Непрестанно ли мислиш за Сара? - Не непрестанно.
Само когато спя. И когато съм буден.
Но не и през 30-те секунди между двете състояния.
Най-хубавите секунди.
Трябва да продължа напред, а не мога.
- Важи и за двама ни. - Да, но има разлика.
Аз полагам усилия.
Позволявам си да съм щастлив. Усмихвам се, и то често.
Ето така.
- Психопатско е. - Сериозно? Все се хиля.
А ти бягаш от щастието.
- Глупости. - Заслужаваш ли щастие?
Не, разбира се, луд ли си?
Стига, да направим нещо. Какво ти доставяше удоволствие?
- Самотата и изолацията. - Подвеждаш ме. Обясни.
- Не. - Хайде де.
- Не. - Да.
- Не. - Хайде де, кажи.
- Няма. - Какво те прави щастлив?
Това ли е "джимосването"? Изнудваш човека да приеме, за да спреш?
До голяма степен.
- Кафето е ужасно. - За това сме на едно мнение.
- Защо сме тук? - Защото Лиз я няма.
И съм в екзистенциална криза, защото обожавам работата си.
- Без нея не знам кой съм. - И аз какво да направя?
- Чувствай се неловко. - Готово.
Бившата ми - Марисол - е в града и не знам защо ми звъни. Не ща и да знам.
Изглеждаш объркан. Искаш ли да поговорим?
- Не. Ще говорим, когато се оправиш. - Нека ти дам един съвет.
- Не. - Само един.
- Не. - Майната му, идвай.
До следващата седмица.
Здравейте, господа. Знаех си, че ще се появите.
Толкова чернокожи накуп не бях виждал в клиниката.
- Виж какво, такива неща не се говорят. - Нищо лошо не съм казал.
Второ, мразим да ни броят.
- Действително. - Права е.
Добре, четири на един, вие печелите.
Хубаво.
Пол, засега от пациентите ти ме потърси само г-н Холис.
Искаше да обсъдим несправедливо обвинение в тормоз на работното му място,
но после ме попита дали циците ми са големи.
- Та може и да има вина. - Възможно е.
- Как са "халюлите"? - Намаляха. Но не ми харесва тази думичка.
Звучи сладко, така че няма отърване. Като от халюлите.
Вземам нещо за хапване, ще търсим щастието.
- Искаш ли да дойдеш? - Чакам нов клиент. Приятно прекарване.
- Пол? - Аз съм болен мозък, иначе бих.
- Пробвал ли си с орехи? - Вървете.
- Добре, благодаря. - Ела.
- Защо бъркаш чая като ощипана госпожица? - И питаш?
Момент, Лиз е. Какво?
Брайън ще те вземе след две минути.
Не му натяквай за късите шорти, няма да го промениш.
Лиз, благодарен съм ти, но не е нужно да ми звъниш през…
- Може ли да поговорим? - Да, тръгвай с мен.
Този Луис изниква навсякъде.
Какво мислиш, не е ли ужасен?
Харесвам акцента му, сякаш е в роля.
- Забавлява ме. - И ти ли, Пол? Той уби Тиа.
А си другарува с Алис и Джими?
И акцентът му е противен. Като на некадърен актьор.
Идва ми да му забия един.
Споделената травма кара хората да правят безумни неща.
Може би Джими и Алис смятат, че ако Луис е добре, ще им олекне.
Може да харесват дебели вежди, знам ли?
Но явно им помага, така че нямаме избор.
- Държим си езика зад зъбите и преглъщаме. - Господи.
- Виждам ти топките. - Няма да се променя.
Сякаш си се подпалил.
- Тук съм, всички харесват шортите ми. - Напротив.
Пол е прав.
Трябва да определим строги правила и да изритаме Матю.
Колко си решителен. Бързо въпросче. За кого е сандвичът?
- За мен. - Но ти мразиш горчица.
- В грешка си, обичам. - Хапни малко.
Добре де, признавам, за Мати е.
Страх ме е да не рухне, когато му биеш шута.
Защо все аз да съм лошата? Да не мислиш, че ми харесва?
- А, не бе! - Знам, че ми се удава.
- Дори засенчвам всички. - Да.
Но сърцето ме боли, когато трябва да насмета децата.
- Или теб. - Или майка ми.
Това ми е любимо.
Даже мисля да й се обадя сега, за да си зарадвам душичката.
Нали ще се оправиш с Матю, миличък?
- Разбира се, разчитай. - Благодаря.
Здрасти, Констанс.
Спри да пращаш чорапи на Дерек, не сме бедняци.
Не, и бельо си имаме.
Не си представях да ходя на терапия, но ей ме на.
Марк и Дона твърдят, че си кадърна. Дано е вярно.
Дано, изплащам студентски заеми.
- Кажи сега, защо си тук? - Не знам.
Според Дона напоследък съм като буреносен облак.
- Така ли изглеждам? - Виждам човек, затворен в черупката си.
- Но нищо. - Какви са онези ластици там?
- Важни са ми. - Защо?
Просто така.
Да започнем с нещо лесно. Има ли промени в живота ти?
- Да не са от злато? - Не сме тук да говорим за мен.
Но твоя воля, отбягвай темата и си плащай, стой си прецакана.
Господи, съжалявам. Днес е безумен ден, да започнем отначало.
Не, благодаря. По-зле е дори отколкото си представях.
Ужас!
Докато работех като графичен дизайнер, идвах тук за вдъхновение.
- Страхотно е, нали? - Да.
- Обожавам музеи. - Мрази музеи.
Разбирам, че трябва да ги харесвам, и се научих да се преструвам.
Открий творба, която докосва душата ти, дори да не знаеш защо.
Примерно тази. За мен символизира безсилието на битието.
Светлината се сблъсква с мрака, времето се разтваря в безкрая.
- А и магарето ме подсеща за "Шрек". - "Шрек"!
Тази ми харесва. Напомня ми за татко.
- Водил те е за риба ли? - Не, никога.
Но има такава шапка.
Не сме особено близки, но е имало и хубави моменти.
Здрасти.
Ако имаш нужда от вдъхновение, нарисувай ме гола,
полегнала и хрускаща ябълка.
- И ще стоиш в тази поза девет часа? - Не, много време е.
Нарисувай ме как правя нещо, което бих могла да върша дълго.
- Какво? - Примерно как спя или…
- Четеш черната хроника? - Мисля какво да вечеряме.
Значи ще е постмодернистичен натюрморт.
Имаш късмет, че ме привличат превзети хора.
Наистина.
Луис.
- Добре ли си? - Пак ли мислиш за Сара?
- За да продължиш напред, говори с нея. - Я си представи, че това е чакала.
Стига ми толкова щастие днес.
Луис.
Луис, стига де.
- Как можа да го прогониш! - Аз ли?
- Мати, имаш ли секунда? - Не, адски съм зает.
- Шегичка. - На твоя страна съм, знаеш.
Имам чувството, че си единственият.
Какво става?
Нищо.
Това беше.
Хубаво.
Стегни дупето.
И стегни, добре.
- Дерек, защо дойде? - Лиз ми каза, че сте тук.
Да те питам нещо?
Пол не е тук да говори, а да прогони халюлите.
Брайън, не бях виждал бедрата ти досега. Показвай ги по-често.
Постой още.
- Добре стягаш. - Благодаря.
Дойдох в твоя фитнес уж за да не ме свалят толкова.
Яко старче си, не могат да се спрат. Не се притеснявай.
Живял съм през 70-те. Да не мислиш, че не съм правил тройка с мъж?
Я стига, ти си хетеро, та знае ли се!
- То си беше задължително. - Няма лъжа, дори през 80-те.
Така ми липсва Стив! И великанът Рандъл.
Поздравления, остави го без думи.
Казвай сега.
Чакайте, имам въпроси!
Оставих на Мая сума ти съобщения, но не отговаря.
- Историята с Луис ме скапа ужасно. - Не се вини.
Човек си, а гаднярът ти отне най-добрата приятелка.
Вярно, намери й заместничка…
- Не е сега моментът. - Права си, но си е вярно.
- Дай ми шапката си. - Благодаря, Шон.
- Габи не иска да ми носи дрехите. - Жено, стига вече!
- Висока съм два метра, няма как. - Не е оправдание.
Бившата ми е ей там, говори с Хорхе. Не гледайте.
Как ли пък не!
Съжалявам, не говоря испански.
Къде, по дяволите, е Шон?
- Леле. - Огън момиче!
Как е възможно да се криеш от тази разкошна жена с жестоко дупе?
- Страхотна е. Искам да си с нея вечно. - Стига де!
Защо я отбягваш? Изневерил ли си й?
Или след седмица невероятен секс си установил,
че полицията я издирва, а тя те използва, за да се скрие?
Явно си го преживяла, съжалявам.
- Няма нищо, даваха ме по новините. - Ясно.
Тя ме заряза с писмо, докато служех в Афганистан.
- Стига бе! - Гад.
Не го понесох добре. Падах си голям идиот по онова време.
- Стига бе! - Гад.
Никак не се гордея, но не мога да говоря с нея.
И двамата се съдите прекалено строго.
Габи поне не е такава страхливка.
А всъщност сте най-милите хора, които познавам.
- Благодаря. - И аз, но пак ще се крия от нея.
- Дано успееш, защото тя идва насам. - Сега я втаса.
- Сега какво? - Мълчете си.
- Ако не я искаш, ще я сваля. - Стига глупости.
Само се бъзикаме с теб, тя си тръгна.
- Върза се! - Шапката остава за мен.
- Вбеси се. - Как само отпраши.
- Язък за готиното гадже. - "Махам се."
Никога не съм умеел да стягам децата си, особено Матю. Защо съм такъв?
В залата има 16 мъже, 11 от които са с обръснати гениталии.
- Габи ми каза, че все броиш, престани. - Всъщност са 12.
Не знам как си възпитавал децата си, но като професионалист ми е ясно.
Не си ясновидец, Пол.
Нежеланието ти да поставяш граници говори,
че родителите ти са били емоционално непоследователни.
И двамата.
Като дете вероятно си имал стратегии за предпазване от болката.
Примерно да отбягваш конфликти на всяка цена.
- Да. - Може пък и да си ясновидец.
Кога ще умра? Не, не ми казвай.
На 14 януари - ще те стъпчат на концерт.
Коя година? На чий концерт, на Шер ли? Тя на турне ли е?
Работата е там, Дерек, че уязвимото хлапе още живее в теб.
Наричаме го "сянка".
По отношение на Матю, ти се чувстваш добър и самоотвержен баща,
като го глезиш.
Всъщност се опасяваш за себе си, без да се замисляш, че така му вредиш.
- А това си е егоизъм. - Да му се не види.
- Благодаря, Пол. - Аз ти благодаря.
Така ми липсва работата!
- Ясно защо. - Бионсе.
- Ще те стъпчат на концерт на Бионсе. - Пред сцената ли ще бъда?
- Влизай. - Благодаря.
Извинявай, че хукнах така. Купих ти магнитче за извинение.
- На картината, която хареса. - Виж ти!
Съвсем същата е, само че смалена до размера на магнитче.
- Сбъдната мечта за художника. - Сигурно.
Не е нужно да се извиняваш. Може би попрекалих сутринта.
- Габи ще води Алис на мач на "Спаркс". - Чудесно.
- Луис. - Здравей.
- Татко, пак ли ми сви серума с витамин С? - Не.
Свих й го. Трябва да се престоря, че го намирам.
- Значи си фен на "Спаркс"? - В отбора съм.
- Готино. - Да.
Кажи го.
Излъчва се от теб като топлина от радиатор.
Виж какво.
Те са загрижени за теб.
А аз ужасно много се старая да съм добър човек.
Джими пита: "Как да помогнем на Луис?".
Алис се чуди: "Дали Луис ще се оправи?".
А на мен ми идва да кажа: "На кого му пука?
Той уби най-добрата ми приятелка, майната му, трябва да изгние в затвора".
Но не си там. Защо се вреш в живота ни?
Защо си тук?
С Тиа водехме Алис на мачовете на "Спаркс".
Танцувахме смешно, за да ни покажат на екрана.
Първо като роботи, а после ей така - пет, шест, седем, осем.
Не ни показваха, твърде пошло беше.
Но нямаше значение, защото Алис се смееше.
И аз се смеех, и Тиа също.
Виж…
Те може и да са ти простили,
но аз няма да ти простя никога, докато съм жива.
Защото Тиа я няма.
Не може да танцува идиотски и да се радва на живота.
Заради теб.
Ти обаче можеш да се радваш на живота.
И това, че отказваш, ме вбесява ужасно!
Така обиждаш и нея,
и мен.
Живей си живота, човече!
Разбра ли?
Да.
Добре.
Здравей.
Не знам дали ме помниш.
- Луис, нали? - Да, същият.
Не очаквах да те видя.
- Него пък - съвсем. - Аз съм по превоза.
- Ще се прибера сам. - И по-добре.
- Чувството е много странно. - Знам.
Представяла съм си сума ти пъти какво ще направя, като те видя.
Понякога ти удрях шамар.
Друг път те прегръщах.
А сега стоя пред теб тотално объркана.
- Не знам къде да си дяна ръцете. - Вината е моя.
- Трябваше да дойда по-рано. - Реших.
Луис.
Страшно се радвам, че си добре.
Много ми липсваше.
И ти на мен. Толкова много неща исках да ти кажа!
Скъпа, да си виждала…
Миличък…
- Това е Луис. - Да.
Здравей, как си?
- Кейси. - Приятно ми е.
Утре си на туристически преход с Джими, а после - на невролог.
Пак ти казвам, не е нужно да ми звъниш…
- Харесва ми да мъчиш други хора. - На мен пък ми харесва да сме заедно.
Забавно е с теб. Искаш ли да играеш "Гиърс ъф Уор"?
И питаш! Макар че не знам какво е.
- Матю, може ли за секунда? - Не сега, Дерек, играем.
- Сега. - Идвам след малко.
За кураж.
Давай.
Каква сериозна физиономия.
Какво има, татко?
Дължа ти извинение.
- Приема се. - Нека довърша.
Обичам те.
И то толкова много, че може би съм ти навредил.
Ти си на 25 години. Сам трябва да решаваш за живота си.
Но няма как да стане,
ако свалям топките ти от дърветата.
- Вече няма да правя така. - Това е метафора.
- Какво? - Гоня те.
- Стига и ти! Полагам усилия. - Не си личи.
И няма да съм добър баща,
ако ти позволя да останеш тук.
Хвърлям те в дълбокото. Давам ти срок до утре.
- Мама ли те подработи? - Не. Решението беше изцяло мое.
А мислех, че ме подкрепяш.
- Добре ли си? - Да.
- Гадно е да си лошото ченге. - Знам.
Някой ден ще ти е благодарен.
- Къде отиваш? - Да се извиня на Матю за постъпката ти.
Значи тя е с някакъв си Кейси? Майната му, грозник.
- Всъщност е хубав и възпитан мъж. - Значи е пълен мухльо.
- Пол. - Повечето хубавци са мухльовци.
- По-силно е от нас. - Телепатия!
Аз бях дотук.
- Кой е британецът? - Шофьорът, който уби жената на Джими.
Боже, Пол, трябваше да ми кажеш още отначало.
Реших, че е някой гей от фитнеса.
Не е гей, просто е англичанин.
- Как си сега? - По-добре.
Вече знам, че тя е добре, и излязох от дупката.
Хора, благодаря и на двама ви.
Проявявате огромно разбиране към мен.
Още не знам дали го заслужавам.
- Защо е тая реч? - Мисля, че е за сбогом.
- Да. - Какво ще правиш?
Ще се махна от тук.
Може да се преместя в Сан Диего. Зоопаркът бил страхотен, обичам животни.
Имам намерение да се върна към графичния дизайн.
А на кого оставяш най-гадното кафе?
- От мен - толкова. - Прав си.
- Ще ни липсваш. - И вие също.
Всичко най-хубаво.
Сега е твой ред, мой човек.
Побързай да звъннеш на Софи.
- Коя е Софи? - Много ти благодаря.
- Моля! - Коя е Софи?
- Не е важно. - Кажи.
- Не. - Татко.
Не е твоя работа.
Софи значи.
Софи.
Простете, но сте преживели две тежки години.
- Защо мислите, че сте готов за работа? - Не знам.
Може би се надявам, че ако скоча пак във вихъра на живота,
ще е за добро.
И най-сетне осъзнах, че аз трябва да направя първата крачка.
Здравей, Марисол.
Извинявай, че те отбягвах.
Как си?
Превод на субтитрите Боряна Богданова