Ти бачиш людину?
Так. Он вона.
Добре.
Тебе можуть пограбувати.
Дякую за їжу, малий. Побачимося.
Взагалі-то, Пол, ми не встигли спитати, як ти.
А як ти думаєш? Стирчу вдома, галюциную.
Учора він ущипнув мою подругу Енджелу – перевіряв, чи жива.
Була жива.
Помітно було, що її давно не торкався чоловік.
Інфекція сечовивідних шляхів, здуріти можна.
У поєднанні з Паркінсоном
супутня інфекція – це стрес для організму,
тому людина бачить химерні штуки.
Ну хоч відпочинеш трохи.
Я не хочу відпочивати. Роботу я люблю понад усе.
- Добре подумав? - Понад усе?
Ну, я…
з роботою знайомий довше, ніж з тобою.
Виправдання таке собі.
Слухай, Пол, я знаю, це важко,
але ти обіцяв спиратися на нас усіх, а всі хочуть допомогти.
Ми з Ґабі беремо на себе твоїх пацієнтів.
Джулі проконтролює ліки, гігієну сну
і всяку іншу… активність у спальні,
яка підіймає бойовий дух, якщо ти розумієш, про що я.
- Усі розуміють. - Ну супер.
А всі інші візьмуть на себе фізичні вправи
і розпорядок, який швидше поставить тебе на ноги.
А Шон буде твоїм водієм,
а потім вичистить ринви в будиночку.
- Як це допоможе Полу? - Це мені.
Графіки – не мій коник, бо я не люблю маніпулювати людьми.
Не люблю лізти в чужі справи.
Тому ми найняли фахівця.
- Боже. - Не дякуй.
Твій тижневий графік буде готовий завтра вранці.
Дякую вам усім за допомогу.
Ми дуже вдячні. Правда ж?
Говори за себе.
- Перестань, Пол. - Усе гаразд.
Для мене це чудова практика няньки, бо ти – велике немовля.
Таки так. Ти мій манюній хлопчик.
Я тебе вбʼю.
Він пішов.
- Подивіться, який він. - Гарнюній.
КАФЕ «СУМНИЙ КОЙОТ»
Я дуже за тебе радий. Аж не віриться – ти у Весліанському.
Дуже круто. Пригощаю.
Таке смачне?
- Мене завжди обдурює смачний вигляд. - Це наш трюк.
Ґабі питає, чим я зайнята. Давай селфі.
Хоч раз усміхнися.
Клас.
Вибачте.
Так. Як ви цього тижня?
Чудово.
Ще раз дякую, що взяли нашу подругу Майю.
- Нема за що. - Ми бачили, що їй важко.
Вона не любить психологів, але ми запевнили,
що ви – психолог якраз для людей, які не люблять психологів.
Слоган для мого мерчу.
Того разу ми закінчили на тому, що ви, Марк, пояснювали,
чому розізлилися на Донну, коли вона розказала кінцівку фільму.
Без осуду, але я маю надію, ви вже забули цю дрібницю.
Не забув.
- То була така неповага. - Минуло 25 років.
Усі знають, що Брюс Вілліс від початку був мертвий. Усі без винятку.
А ще ви вчитель історії. Будете її сварити,
бо розказала, що в кінці «Гамільтона» утворили Америку?
- Що? Ла, ла, ла. - Бачите?
- Бачите, з чим я маю справу? - Ла, ла.
Ось кінець «Гамільтона».
Ми в ньому живемо.
Буквально зараз. У реальному часі.
- Вона замовкла? - Так.
Добре.
Мама!
- Налякав. - Вибач.
Я не звик відчиняти двері й чути чийсь крик у лице.
Ну добре, прощаю.
Я ще вчора приходила.
Підʼїхала, пройшлася по доріжці
і зрозуміла, що я в чорному одязі для тренування
схожа на пітного ніндзя.
Прикро. Я люблю ніндзя.
Гадство.
Ось запасний ключ від машини. Подумала, що знадобиться.
А я замовив три запасні, про всяк випадок.
Не треба було казати.
- Міг просто подякувати. - Міг подякувати.
Дякую. Це дуже любʼязно з твого боку.
Ну, я вже піду.
- Добре. Гаразд. - Добре.
А може, раз я пригощала тебе чаєм з льодом,
ти запросиш мене на чашечку кави?
Мені пора на роботу, але я можу приділити 15 хвилин.
А я можу приділити лише 14 хвилин.
- Як тобі? - Не дуже.
- Ні. - Заходь.
- Годинник цокає. - Добре.
Ліз, я тут подумав.
Ти моя пацієнтка,
саме моє перебування тут неприйнятне.
Дарма стараєшся.
Пий свій зелений мозковий смузі.
Вранці в тебе фізіотерапія,
а по обіді Браян везе тебе в спортзал.
Не можна вкинути салат у блендер і назвати це смузі.
Смузі – це морозиво, шоколадний сироп
і бонус у металевому келишку.
То мілкшейк, Пол.
Чудово. Я буду мілкшейк.
Усе б віддав за мілкшейк.
Солодові готуєш?
Мамо, я буду солодовий.
Я не готую солодових!
Якщо Джиммі спитає, на його дереві – мій футбольний мʼяч.
Я потім зніму.
Для тебе це будуть фізичні вправи.
У мене завтра співбесіда в «Панері».
- Там чудовий лимонад. - Супер!
Він зайшов і скинув тобі брудну білизну, щоб випрала?
Ні. Він повернеться і сам випере.
Чому ти брешеш?
Ти бачиш його осудливий вигляд?
Мов акула, що відчула кров.
- Так. - Це він був на моєму весіллі
в тісних трусах?
Він, він.
Він знов безробітний, ненадовго вернувся додому.
Ми його дуже любимо, але він ніяк не нагріє собі місця в житті.
Та рано чи пізно він знайде себе, правда ж?
Це як сказати.
Найбільша помилка батьків – полегшувати дітям життя.
Щойно зʼявляється проблема, вони летять усувати.
Так діти не навчаться стійкості.
Він під вашою гіперопікою?
Хто хоче мілкшейк?
Зі збитими вершками.
- Ворони не злопамʼятні. - Ще й які злопамʼятні!
Я про це взнав на тому тижні.
Ось чому я стережуся того типа.
- Чому? - Я спав з його мамою.
Я й досі шкодую, що приходила вчора.
Це як тоді, коли я була в крамниці,
купувала тампони, серветки й пляшку вина,
а молодий чоловік спитав: «Важкий день?»
А я кажу: «Важкий, бо червоний».
І одразу пошкодувала, що сказала.
А тепер знову сказала.
Гадство.
А тепер ти швиденько розкажи щось ганебне.
Коли Еліс було шість років, я забрав додому з садочка чужу дитину.
Ого. Викрасти дитину – це набагато гірше.
А то. І я буквально заманив її в машину цукеркою.
- Що? Добре. - Виправдаюся: то був Гелловін.
Оптімусів Праймів було декілька.
Ого. Я вже геть про це забув.
Аж не віриться: мій маленький Оптімус Прайм їде в коледж.
Боже, ого, коледж?
Моєму малому девʼять, а я вже за ним скучаю.
І як ти справляєшся?
Не знаю. Намагаюся…
Не кажи. Мої 14 хвилин вичерпалися.
Тому тепер ми знаємо, з чого почати наступну розмову.
Якщо вона буде.
Цікаво вийшло.
Насолоджуйся запасним ключем.
- Не спи з воронами. - Так. Я тебе проведу.
Я так гарно попрощалася.
Не хочу зіпсувати.
Добре. Бувай, Джиммі.
Добре. Бувай, Софі.
Чорт забирай, сумочка. Відвернися.
Не дивися на мене. Згадуй прощання.
Чувак!
Чому ти не запросив її на побачення?
Ліз, ти ж знаєш, я ненавиджу, коли шпигують!
Але вона правду каже.
Боляче було дивитися.
А ти чого там?
Я ж казав: вона на нього запала, коли купував машину.
- Дістав. Я дістав. - Знаєте що?
- Усім звалити з мого подвірʼя! - Я не у тебе.
А я тут ще трохи посиджу.
- Що, злізти не можеш? - Не можу.
- Чувак, тобі допомогти злізти? - Ні. А тобі?
Знаєте що? Пішли ви. Ідіть на хер.
- Іди на хер. - Не матюкай мене, козел!
Допоможіть злізти!
ПРАВДИВА ТЕРАПІЯ
Ти прийшов мені розказати, що тобі симпатизує красива жінка,
а ти нічого не зробив?
- Я розказав їй про секс з птахом. - От молодець.
Постійно думаю, чому я мов паралізований.
Мабуть, з тобою те саме.
Теж весь час думаєш про Сару?
Не весь час.
Лише коли сплю.
І коли не сплю.
Але в тому 30-секундному проміжку між сном і неспанням не думаю.
Найкращі 30 секунд за день.
Я знаю, треба жити далі, але я загруз.
Та я теж.
Так, але між нами є різниця.
Я намагаюся просуватися.
Дозволяю собі бути щасливим.
Усміхаюся, дуже часто.
Отак.
Стрьомненько.
- Серйозно? - Ага.
Я постійно так роблю.
А ти вважаєш, що не заслуговуєш на щастя.
- Неправда. - То ти заслуговуєш?
Звісно, ні. Ти здурів?
Знаєш що? Все. Давай щось робити.
Що тебе раніше радувало?
- Самотність і самоізоляція. - Це схоже на трюк. Розказуй.
- Та. - Ну давай.
- Ні. - Так.
- Ні. - Просто розкажи.
- Ні. - Луїсе, від чого ти щасливий?
Це і є джимінг? Знущання з людини?
Доки не погодиться з тобою щось поробити, аби ти замовк?
Загалом так.
Яка ж гидота.
Ми досягли консенсусу.
Чому ми тут?
Я тут, бо тут немає Ліз.
А ще в мене екзистенційна криза, бо роботу я люблю понад усе
і не знаю, хто я без неї.
А мені що з цим робити?
- Не знаю. Почуватись незатишно. - Уже.
Марісоль, моя колишня, приїхала і надзвонює мені, не знаю чому,
але мені норм не знати.
Ти наче вибитий з рівноваги.
Хочеш про це поговорити?
Ні. Тобі ця фігня заборонена, доки не стане краще.
Я дам тобі один інструмент.
- Ні. - Одненький.
- Ні. - Добре. Ні. Плювати.
Чудово. На тому тижні обговоримо.
Вітаю, панове.
Я знала, що ви повернетеся.
Уперше бачу в цьому офісі стільки чорних одночасно.
По-перше, таке не можна говорити вголос.
Я ж кажу, що це добре.
По-друге, ми не любимо, коли нас рахують.
- Це правда. - Я не прихильник.
Добре. Четверо на одного. Ви перемогли.
- Добре. - Добре.
Пол, з твоїх пацієнтів звертався тільки містер Голліс.
Дзвонив, бо хотів поговорити про недобросовісність і домагання
на роботі, де не було його вини,
але потім спитав, чи мої цицьки такі великі, як здається,
- тому я думаю, що він винен. - Можливо.
Галюни турбують?
Не так часто. Але від терміна «галюни» я не в захваті.
Але він так няшно звучить, тому нічого міняти не будемо.
Галюнчик.
Беру хавчик для ощасливлення.
Хочеш з нами?
Ні. У мене новий клієнт. А ви відтягніться.
- Пол? - У мене хвороба мозку, інакше я б пішов.
А волоські горіхи не пробував?
Ви можете йти.
- Добре. Дякую. - Ідемо.
Чому ти помішуєш чай так, наче він тебе за дупу вхопив?
Сказати чому?
Зажди. Ліз. Що?
Через дві хвилини Браян забере тебе в спортзал.
Не кажи, що в нього короткі шорти.
Він невиправний.
Ліз, я тобі вдячний, але ти не мусиш дзвонити мені кожні…
Ми можемо поговорити?
Добре. Прогуляйся зі мною.
Боже, куди не підеш, там цей Луїс.
Як він тобі? Неприємний, правда?
У нього цікавий акцент.
Наче імітує.
Мені смішно.
Пол, і ти туди ж? Він убив Тіа.
А Еліс і Джиммі з ним подружилися.
І акцент у нього огидний.
Він що, сажотрус?
Так і кортить запхнути йому в дупу ложку цукру.
Спільна травма доводить людей до шалених учинків.
Може, Джиммі й Еліс думають: якщо з Луїсом все окей, то в них теж так буде.
Може, люблять кущасті брови. Я не знаю.
Знаю тільки, що їм це наче допомагає. Тому вибору в нас нема.
Тільки прикусити язики й змиритися.
Господи.
Я бачу твої яєчка.
Я невиправний.
Ти наче охоплений полумʼям.
Я прийшов. Мої шорти спричинили фурор.
Неправда.
Пол має рацію.
Ми мусимо диктувати свої умови й дати Меттью копняка під зад.
Прекрасна впевненість.
- Питаннячко. - Так.
Для кого сандвіч?
Для мене.
Ти ж не любиш гірчиці.
Неправда. Люблю.
Кусни.
Ну добре.
Це для Метті.
Я боюся, що він розплачеться, коли ти скажеш йому вимітатися.
Чому завжди я?
Думаєш, мені до душі бути злюкою?
Ні. Думаю, ти це обожнюєш.
Я знаю, мені добре вдається.
- Чи навіть неперевершено. - Так.
Але в мене серце болить, коли мушу диктувати умови дітям
- чи тобі. - Чи моїй мамі.
Це моє улюблене.
Власне, дай-но я її наберу і відірвуся.
Пупсику, будь ласка, розберешся з проблемою Меттью?
- Добре. Я все зроблю. - Дякую.
Привіт, Констанс.
Можеш не слати Дереку нові шкарпетки?
У нас є гроші.
Ні, білизна теж у наявності.
Ніколи не уявляла себе в терапії. Але ось я, тут.
Марк і Донна кажуть, ви профі.
Надіюся.
Мої студентські позики теж на це надіються.
То що вас привело?
Не знаю.
Донна каже, останнім часом наді мною нависла темна хмара.
Бачите темну хмару?
Я бачу людину, яка не любить говорити про себе.
Але це нормально.
А для чого стільки гумок?
- Вони для мене важливі. - Чому?
Просто важливі.
Почнемо з легкого. У вашому житті були якісь нові події…
Вони що, золоті?
Ми тут говоримо не про мене.
Але якщо хочете уникати – добре.
Це ваша година. Бережіть свою довбонутість.
Ого.
Боже, пробачте.
У мене був дуже важкий день.
Можемо почати спочатку?
Ні, дякую.
Це було ще гірше, ніж я уявляла.
Чорт.
Коли я був графічним дизайнером,
то в безвиході йшов сюди шукати натхнення.
Хіба не дивовижно?
О, так.
Дуже люблю музеї.
Він їх ненавидить.
Я розумію, що повинен їх любити,
тому я навчився імітувати любов.
Знайди картину, яка зачіпає твою душу, навіть якщо не розумієш чому.
Наприклад, оця.
Для мене це про неможливість існування.
Світло, темрява, час віддаляється.
Крім того, тут є віслючок, нагадує про «Шрека».
«Шрек»!
Оця подобається.
Нагадує мені тата.
Він возив тебе рибалити?
Ніколи. Ні разу.
Але в нього є такий капелюх.
Ми з ним не близькі, але кілька гарних днів у нас було.
Якщо шукаєш натхнення, можеш намалювати мене голою,
як я розслаблено їм яблуко.
Посидиш у цій позі девʼять годин?
- Ні, це дуже довго. - Отож.
Намалюй, як я роблю щось таке, що зможу робити так довго.
- Наприклад? - Сплю.
- Так? - Або…
Скролиш новини.
Вирішую, що замовити на вечерю.
Чудово. Це буде як постмодерний натюрморт.
Тобі пощастило, що мене вабить до пафосних людей.
Я такий.
Луїсе.
Ти в порядку?
Знову згадуєш Сару?
Минуле не відпустить, якщо не поговориш з нею.
Поговори. Ану ж вона весь цей час тебе чекала?
Для одного дня радості досить.
Луїсе…
Луїсе, перестань.
Через тебе він утік.
Чувак.
Метті. Є хвилинка?
Нє, в мене завал.
Жартую.
Ти ж знаєш, що я… Я вболіваю за тебе, так?
Іноді таке враження, що тільки ти.
Що в тебе?
Нічого.
Це все.
Кльово.
ДУПОБІЛДЕР
І стискай.
І стискай. Добре.
- Дерек? А ти яким вітром? - Ліз сказала, що ви тут.
Можна спитати поради?
Ні. Пол тут не для розмов. Він спортом відганяє галюни.
Браяне, я вперше бачу твої стегна вище стегон.
Частіше їх показуй.
Залишайся.
Гарно стискаєш.
Дякую.
Я погодився прийти у твій зал, бо думав, що клеїтися будуть менше.
Ти привабливий дідуган. Люди себе не контролюють.
Не тушуйся.
Я жив у 70-ті.
Думаєш, ніколи не мав трійничка з іншим мужиком?
Що? Закрий свій старий гетеросексуальний рот.
Раніше це було обовʼязково.
Він правду каже.
Навіть у 80-ті.
Я скучаю за Стівом. І високим кремезним Рендаллом.
Поздоровляю, йому відібрало дар мови.
Що у тебе? Ходімо.
Стійте, у мене повно запитань.
Я залишила Майї тисячу повідомлень, але вона не передзвонює.
Через Луїса мені зірвало дах. Я дурна.
Ти розумна.
Ти людина.
Той козел забрав у тебе найкращу подругу.
І авжеж,
ти знайшла зіркову дублерку.
- Боже, Ліз. Зараз не час. - Згода.
Але від цього не менш істинно.
- Позичу твого капелюха. - Дякую, Шон.
Ґабі не хоче носити мій одяг.
Капець, мала, пояснюю востаннє:
мій зріст – 180 см, це буквально неможливо.
Усе одно.
Тут моя колишня, говорить з Хорхе. Не дивіться.
Тепер ми точно подивимося.
Вибачте. Я не знаю іспанської.
Де цей довбаний Шон?
- Ти ба. - Вогонь.
То ти ховаєшся від тієї розкішної кралі
з енергією богині й дупою-персиком?
Вона класна.
Я хочу, щоб ти був з нею вічно.
Йоу.
Чому ти її уникаєш, Шон? Ти її зрадив?
Ви цілий тиждень займалися офігенним сексом,
а потім ти дізнався, що її розшукує поліція
і вона в тебе ховається?
Я так розумію, з тобою таке було, дуже співчуваю.
Та нічого. Мене показали в новинах.
Ясно.
Коли я був в Афганістані, вона написала, що мене кидає.
- Ні! - От падлюка.
Я важко це сприйняв.
Я був страшним гівнюком. Дуже підлим.
- Ні! - От падлюка!
Я цим не пишаюся, але мені не можна з нею бачитися.
Слухайте, ви занадто суворі до себе.
Помітно, що Ґабі себе мучить
не так боягузливо.
Але повірте: таких добрих людей, як ви, я в житті не зустрічала.
- Дякую, Ліз. - Дякую.
А я все одно ховатимуся.
Удачі тобі. Бо вона йде сюди.
Гаплик.
- Чорт забирай. - Що скажемо?
- Не знаю. - Нічого не кажіть.
Якщо не ти, я з нею зійдуся.
Та ну.
Ми з тебе стібемося. Вона пішла.
Попався!
Капелюх я забираю.
- Розізлився. - Ні. Я потупав звідси, бо
- в мене сексі-колишня. - Вертаюсь у свій трак.
Я ніколи не вмів суворо обходитися з дітьми, особливо з Меттью.
Чому я такий?
У цій роздягальні 16 хлопців, і в 11 виголені геніталії.
Ґабі розказала, що ти ведеш облік.
Переставай уже.
Тепер їх 12.
Я не знаю твоєї історії, але маючи десять тисяч годин досвіду,
я цілком розумію.
Пол, ти не екстрасенс.
Твоє небажання встановлювати кордони свідчить,
що ти виріс з емоційно нестабільними батьками.
Обоє такі були.
І в дитинстві ти розробив стратегію захисту від цього болю.
Наприклад, за всяку ціну уникати конфлікту.
- Так. - Так.
Може, ти таки екстрасенс.
Коли я помру? Ні, не кажи.
Чотирнадцятого січня. Тебе затопчуть на концерті.
Якого року? На якому концерті? Шер? У неї буде турне?
Дереку, суть ось у чому.
Та вразлива дитина й досі живе в тобі.
Тіньове Я – так ми її називаємо.
Що стосується Меттью, ти думаєш, що ти добрий відданий батько,
коли потураєш йому.
Але ти не боїшся завдати йому болю.
Людина, яку ти боїшся скривдити, – це ти сам.
А це егоїзм.
Прокляття.
Дякую, Пол.
Це я тобі дякую.
Боже, як мені цього бракує.
- Я розумію чому. - Бейонсе.
Тебе затопчуть на концерті Бейонсе.
У мене місця в першому ряду?
- Заходь. - Дякую.
Слухай, вибач, що я втік.
Прошу вибачення сувенірним магнітиком.
Він тобі сподобався.
Охрініти.
Це як повнорозмірна картина, зменшена до розміру магнітика.
Підозрюю, що художник про це мріяв.
Точно.
Не треба вибачатися.
Мабуть, я вранці був різкуватий.
Ґабі веде Еліс на гру «Спаркс».
Цікаво.
- Привіт, Луїсе. - Привіт.
Тату, знов украв сироватку з вітаміном С?
Я нічого не брав.
Таки вкрав. Піду сховаю, а потім скажу, що знайшов.
То ти фанатка «Спаркс»?
Ні, я гравець.
Кльово.
Еге.
Можеш сказати.
Від тебе воно йде хвилями, як тепло від радіатора.
Слухай.
Вони дбають про тебе.
А я стараюся бути хорошою людиною.
Дуже стараюся.
Я слухала, як Джиммі питає: «Як допомогти Луїсу?»
Чи Еліс питає: «Думаєш, Луїс оговтається»?
А мені так і кортіло спитати: «Кого це цікавить?
Він убив мою найкращу подругу.
Пішов він у дупу.
Він мусить сидіти довічно».
Але ти не сидиш.
Чому ти й досі в нашому житті?
Чому ти тут?
Ми з Тіа колись водили Еліс на гру «Спаркс», взагалі-то.
Ми виконували той смішний танець,
щоб нас показали на джамботроні. Отакий.
Починали з робота, а далі – пʼять, шість, сім, вісім.
І все, кінець танцю.
Але нас так і не показали. Непристойно.
Але це не мало значення, бо Еліс з нього сміялася.
Я сміялася, і Тіа теж сміялася.
Послухай…
нехай вони тобі й простили,
але я не прощу.
Ніколи.
Тіа більше з нами немає,
вона не може танцювати ідіотські танці, жити життя.
А все через тебе.
Тому те, що ти можеш жити,
але вирішив не жити… Мене це вкурвлює.
Дико.
Це неповага до неї.
І неповага до мене.
Іди живи, чувак.
Ти зрозумів?
Зрозумів.
Добре.
Привіт.
Не знаю, чи ти мене памʼятаєш.
Луїс, так?
Так. Луїс.
Кого-кого, а тебе я не очікувала побачити.
І не тільки тебе.
Я його підвіз.
Додому я сам доїду.
Може, воно й на краще.
Ого, це… Так, дуже дивно.
Я знаю.
Я уявляла, так багато разів,
що зроблю, коли побачу тебе,
і часом я давала тобі ляпаса.
Іноді обіймала.
А тепер стою перед тобою і не знаю,
- де подіти руки. - Це я винен. Вибач.
- Я мав прийти набагато раніше… - Я вирішила.
Луїсе.
Я така рада, що ти в порядку.
Я дуже за тобою скучила.
А я за тобою.
І я так багато хочу сказати…
Люба, ти не бачила, де мій…
Милий,
це Луїс.
Так.
Привіт. Як справи?
Кейсі.
Приємно познайомитися.
Так.
Завтра в тебе прогулянка з Джиммі вранці,
а після неї – візит до невролога.
Ліз, іще раз: не треба по телефону повідомляти…
Люблю чути, як ти мучиш когось, а не мене.
А я люблю проводити з тобою час.
З тобою прикольно зависати, ма. Пограємо в «Gears of War»?
Я не знаю, що це, але круто.
Синку.
- Маєш секунду? - Дереку, не зараз. У нас «Gears of War».
- Зараз. - Я туди й назад.
Заряд сили.
Ти зможеш.
Серйозний вираз.
Що таке, тату?
Синку, мушу попросити вибачення.
- Прийнято. - Дай договорю.
Я тебе люблю.
Так тебе люблю, що не спорядив для успіху.
Тобі 25 років.
Ти мусиш сам давати раду життю,
але ти ніколи не почнеш,
якщо я зніматиму твої мʼячі з дерев.
Я туди більше не закину.
Це метафора.
Мета-що?
Я тебе виганяю.
Та ну тебе.
Я ж стараюся.
Не думаю.
І не думаю, що буду хорошим батьком,
якщо дозволю тобі жити тут і не…
старатися по-справжньому.
Маєш час до завтра.
Тебе мама підмовила?
Ні.
Це моє рішення.
Я думав, ти мене підтримуєш.
- Усе добре? - Так.
Хух.
- Хріново бути поганим поліцейським. - Я знаю.
Коли-небудь він тобі подякує.
А ти куди?
Вибачатися перед Меттью за твою підлість.
Вона живе з якимось Кейсі?
Пішов він, потвора кінчена.
Насправді він гарний хлопець.
І приємний.
Ознаки мудака.
- Пол. - Більшість красунчиків – мудаки.
Так, ми такі.
Мудаки-близнюки.
Мій сигнал тікати.
А хто, ти кажеш, цей британець?
Водій, який убив жінку Джиммі.
Боже, Пол. Про таке треба повідомляти до прогулянки.
Я думала, це хтось зі спортзальних ґеїв.
Він не ґей.
Він англієць.
То як твої справи?
- Уже краще. - Так.
Тепер я знаю, що з нею все добре, і можу рухатися далі.
Слухайте, хочу вам обом подякувати.
Я й уявити не міг, що ви будете такі добрі до мене.
І досі не певен, чи заслуговую.
Вау.
З якої нагоди спіч?
Думаю, він прощається.
Так.
Що ти надумав?
Поїду звідси.
Може, переїду в Сан-Дієґо.
Чув, у них там класний зоопарк. Я таке люблю.
Власне, я думаю повернутися в графічний дизайн.
А як же найгірша кава світу?
Я вже взяв цю висоту.
Логічно.
Я за тобою скучатиму.
Я за тобою теж.
Бережи себе.
А тепер твоя черга, друже.
Не відкладай надовго, подзвони Софі.
Хто така Софі?
Дуже тобі дякую.
Завжди будь ласка.
Хто така Софі?
- Ніхто. - Кажи.
- Ні. - Тату.
Я ж просив: не втручайся в мої справи.
Софі.
Софі?
ФОЛК-ФЕСТИВАЛЬ 2019
Даруйте, у вас було кілька важких років.
Чому ви думаєте, що готові працювати?
Не знаю.
Мабуть, сподіваюся, що перестану ховатися від світу,
і зі мною станеться щось хороше.
Думаю, я нарешті усвідомив:
зробити перший крок мушу я сам.
Привіт, Марісоль.
Вибач, я тебе уникав.
Як життя?
Переклад субтитрів: Олена Любенко