Ir nors liūdime dėl jos netekties,
galime džiaugtis žinodami, kad jos siela rami.
Dabar perskaitysiu ištrauką iš palaiminimo maldos.
„Mūsų pagalba varge yra Viešpats, kuris sukūrė dangų ir žemę.“
- Labas, Liz. - Sveika, gražuole.
Kaip tu?
Šūdas, nežinau. Gerai.
Atėjau į Majos laidotuves, bet…
laikausi atokiai ir stengiuosi išlikt nepastebėta.
Tau tai neįmanoma.
Esi 180 cm ūgio gražuolė, besirengianti kaip spalvinga karamelė.
Šiandien vilkiu juodai, bet mano apatiniai neono žalios spalvos,
o ant užpakalio gyvatė, ryjanti tigrą, juk negaliu išduot savęs.
Žinoma. Ir esi tobula.
Yra kokių žinių?
Taip, toksikologijos tyrimas parodė alkoholį, ksanaksą
ir dar oksikontiną.
Vis tiek neaišku, ar ji tai padarė tyčia. Gal niekada…
Šūdas. Liz, mane pamatė. Moja man.
Apsimesk, kad lankai kitą kapą.
Ką? Gerai.
Tu kažko tyli.
Ar darai ką nors keisto?
Tikrai taip.
Gerai.
- Aš tave myliu. - Aš tave myliu.
- Kaip ji? - Pažįsti Gabę.
Ji stipresnė už mus visus.
Nežinau. Aš irgi stiprus.
Liaukis. Tavo širdis vos plaka.
Šįryt neatsikėlei nuo klozeto be mano pagalbos.
Tiesa. Besišluostydamas pavargau.
- Brajanai. - Taip.
Kodėl šiandien atėjai su Saton?
Šiandien mano diena. Ketinau eiti pas jus.
Šiaip sau. Noriu palengvinti tau gyvenimą.
Tiesiog elgiuosi kaip geras žmogus.
- Nusišneki. - Tai jau tikrai.
Bet kam rūpi? Kaip aš noriu tave suvalgyti.
- Taip. - Kad ji man taip darytų.
Pastaruoju metu jokių prisilietimų,
jei supranti.
Taip, deja, suprantu.
Gydytojas sakė, kad sekso tau negalima aštuonias savaites.
„Nuo šešių iki aštuonių“, girdi? Ir aš skaičiuoju.
Esi man skolinga 16 apačioje arba keturis ant viršaus.
Niekada netekėsiu.
Tik pažiūrėk į tuos džordaniukus. Kokie mieli.
- Visi palaiko… - Tik pažiūrėk.
…Metju kedų versliuką.
- Labai jums ačiū. - Labai prašom.
Juokauji? Žiauriai faini kedai.
Mane dėl jų visi kabina.
Viena moteris kavinėje spoksojo į mane.
ANDŽELA
Gal dėl to, kad pavogei jos kavą?
Ne. Andžela yra mano kavos vardas.
- Netiesa. - Tiesa.
Mane nuolat vadino Breinu, nusibodo.
Žinai, Andžela tau labiau tinka.
Vadinkime jį Andžela.
Patiktų, Breinai?
Kai jaunystėje dirbau Belvju,
kai netekdavome paciento,
mano supervizorius sukviesdavo mus, kad pakalbėtume apie jausmus.
Tada jis visiems mums liepdavo pasakyti, kokie laimingi esame turėdami vieni kitus.
Ir tu tai sakydavai?
Ne, apsimesdavau, kad noriu į tualetą,
bet pamenu, kad bendrystės jausmas
man padėdavo ištverti.
Klausyk, peržvelgiau visus tavo užrašus,
viską padarei teisingai.
Žinau.
Užjaučiu. Žinau, kad tau ji išties rūpėjo.
Taip, ačiū. Skatinai mane artimiau bendrauti su pacientais,
bet neįspėjai, kaip skaudės, jei kas bus ne taip.
Maniau, tai savaime suprantama.
Žinok, kad mes suprantame, kaip tau sunku,
ir esame šalia, jei ką.
Aš tikrai tave palaikysiu.
Polas, matyt, skuba žaisti krepšinio.
Tai tas didelis ir keistas Liz sūnus man juos įsiūlė. Tu pavydi.
Taip, gailiuosi išmetęs dizainerio kedus.
Gerai, ponai. Susitikimas, regis, baigtas.
Jei tau reikia laiko, aš mielai perimsiu tavo pacientus.
Ačiū, bet aš susitvarkysiu.
- Gerai. - Puiku. Atgal ant žirgo.
Tokiu būdu pagerbiame tuos, kurių netekome.
Jūs – geriausi. Myliu jus.
Kas?
Šovė juokinga mintis, bet dabar netinkamas laikas.
- Sakyk. - Ne.
- Nagi. Man reikia pasijuokti. - Sakyk, Džimi.
Gerai. Tavo mina tokia, lyg būtų mirusi tavo pacientė.
- Jėzau. - O ką?
Kas tau negerai?
Pajuokavau. Norėjau nuotaiką pakelti.
- O Dieve. - Mano mina tokia, lyg būtų mirusi žmona.
Keliausiu į pragarą, taip?
Taip.
Iki pasimatymo ten.
Dieve, siaubas.
Toks įspūdis, jog dar vakar vežiau tave į darželį,
o tu jau išleistuvėms ruošiesi.
Kodėl man nesakei, jog buvai išrinkta „Pačia ištvermingiausia“?
Todėl, kad man tai nepatiko.
Rinko iš dviejų – manęs ir berniuko, kuriam fejerverkai pirštą nurovė.
O mane buvo išrinkę „Baltuoju Maiklu Džordanu“.
Puikiai žaidžiau krepšinį.
Ir laikai buvo kiti.
- Labas. Čia ir vėl tu? - Labas, taip, sveika.
- Labas. Taip. - Ačiū.
- Labas. - Labas. Taip.
Palikau čia savo švarką, piniginę ir raktus
po tavo mirusios mamos gimtadienio vakarėlio.
Galima tiesiog „mamos“.
Tikrai? Ar toks artumas ne ankstyvas?
Gerai. Mama. Puiku.
Puiku.
Būčiau tau juos atvežęs.
Nenorėjau pasirodyti nekantraujanti.
Taigi, smagus buvo vakarėlis.
Ir labai keistas pirmasis pasimatymas.
Labai keistas.
- Taip. - Joks tai ne pasimatymas.
Buvo per daug žmonių.
Tikrame pasimatyme turite būti tik judu.
Vieni. Gal restorane.
Ten irgi būna žmonių,
- tiesa? Restorano svečiai. - Taip.
Padavėjai.
Gal koks maisto kritikas?
Užsimaskavęs.
Pašėlusiai skrebenantis į užrašinę.
- Bet mes jį išaiškiname. - Tikrai taip.
Galima tai užbaigti?
Žinoma. Kuriam laikui.
Bet, žinai, ji teisi. Oficialaus pirmojo pasimatymo neturėjome.
Tai gal rytoj pavakarieniaukime pas mane namie?
Pasimatymas.
Pagaliau.
Ačiū, kad radote mano daiktus.
Pastaruoju metu vis ką nors pametu.
- Smagu buvo tave pamatyti. Gerai. - Man tave irgi.
- Iki rytdienos. - Taip.
- Iki rytojaus. Gerai. - Iki.
- Taip. - Taip.
Ji gana šauni, tiesa?
Taip, man ji patinka.
Gal mama pradangina jos daiktus?
Blemba.
- Labas. - Labas.
Aš maniau, gal tave pralinksmins
kulinarinė kelionė po tavo seną rajoną Long Biče.
Paėmiau aštrių bulvyčių su sūriu iš tos purvinos užkandinės
- kitoje gatvės pusėje nuo tavo mokyklos. - Kietai.
Ir mėtinukais įdarytų marinuotų agurkėlių iš degalinės, kur šalia tavo mamos namo…
- Po galais. - …kurie
žiauriai skanūs, nors netikiu, jog tai sakau.
Geriausia tai, jog atsiraugėjusi po kelių dienų, vis dar jauti jų skonį.
Mielasis, visa tai labai malonu, bet aš nenoriu valgyt,
taigi manau, kelias dienas laikysiuosi
depresijos dietos.
Tada žinai ką?
Gal mudu įsitaisykime jaukiai
- ir pažiūrėkime „Žiedų valdovą“? - Ištark teisingai.
- Atleisk. „Žėdų valdovą“. - Teisingai.
Ne šįvakar, mielasis.
Atsisakė žiūrėti „Žėdų valdovą“? Juk tai jos laimės variklis.
Žinau. Jai sunku, todėl gal galite ją prižiūrėti?
- Žinoma. - Aš tuo pasirūpinsiu.
Esu susidūręs su paciento mirtimi, o tu – ne, kaip keista bebūtų.
Žinai, nuostabu, tiesa?
Tik neprikalbėk.
- Ačiū, kad užsukai, Derikai. - Žinoma.
Labai miela, jog tu ja taip rūpiniesi.
Po teisybei, prieš pat šį įvykį
ketinau pasipiršti.
Geras.
O kada ketinai prašyti mano sutikimo?
Prašyti tavo sutikimo?
Jis rimtai?
Manau, taip.
Gerai. Polai, jei tu nieko prieš,
prašau tavo leidimo vesti tavo bendradarbę.
Su dideliu džiaugsmu.
Taip, po galais.
Tiesa?
Atleiskite, nesuvaldau emocijų.
Šįvakar einu į pirmą pasimatymą.
Jis gana greit nukreipė kalbą apie save.
Jis visada taip.
Kaip malonu, kad viską čia sutvarkei, Eiva.
Ir drabužius išskalbei?
Kaip smagu, kad mano mišraus audinio prigludę marškinėliai
pateko į džiovyklę kartu su tavo medvilniniais.
Noriu atsidėkoti jums už tai, kad leidote man pas jus pagyventi
- pastarosiom savaitėm. - Liaukis. Mums smagu padėti.
Žinau, vis nesusirandu darbo ir buto,
todėl iki to laiko aš tvarkysiu jūsų namus.
- Tuomet gyvenk kiek tik nori. - Mūsų namai – tavo namai.
Alio?
- Bėk. - Greičiau išeik.
Andžela? Ar jūs apsirengę?
Ne! Mes ką tik mylėjomės!
- Nagi, užlaikyk ją. - Ką?
- Bėgam, greičiau. - Liz.
Ką? Kodėl? Kodėl turiu išeiti? Aš patinku Liz.
Taip, ne, patinki. Tačiau ji turi ir kitų nuomonių,
todėl ji pasisakys apie tavo gyvenimą čia.
Supranti? „Kiek laiko?“ ir „Ką visa tai reiškia?“,
ir „Negi sveika biologinei motinai
gyventi kartu su jos kūdikio įvaikintojais?“
Ir panašias kvailystes. Šitos durys. Gerai.
Pasilenk.
Nepasakok man savo gyvenimo istorijos, Čarli, ji niekam nerūpi.
- Aš noriu pamatyti savo kūdikį. - Liz.
Sveika, Liz. Kaip laikaisi, mergyt?
Pastebėjau,
kad jūs nepakankamai drėkinate Saton odą,
todėl atnešiau europietišką kremą, kuris čia uždraustas,
bet jos odą išlaikys lygią amžiams.
Galiu pabandyti?
Tau, manau, jau vėlu.
Gerai.
Ką manot?
Kažkas pasiruošęs žaidimui.
Nagi, apsisuk.
Taip! Gražu.
Gerai?
Atrodai kaip princesė.
Ir jaučiuosi princese.
- Tu švyti. - Spėju, prakaituoju iš baimės.
Tu toks susigandęs.
Susijaudinęs ir išsigandęs.
Daržely išmokau šį žodį, iki šiol naudoju.
Tiesiog visko tiek daug susikaupė, suprantate?
Daug praleistų šansų. Labai noriu, kad pavyktų.
Žinau, praėjo daug laiko, todėl tiesiog prisimink,
jog pirmas jos traukinio sustojimas
turi būti centre.
Nekenčiu seksualiai užsivedusio Dereko.
Ištrinsiu tai iš atminties.
- Jis neklysta. - Jis neklysta.
Gerai…
Palinkėkite man sėkmės.
Duosiu tau patarimą, kokį tu man davei prieš mano pirmąjį pasimatymą.
Būk savimi, pasilinksmink,
tačiau dantų pastos atgal į tūbelę nesukiši.
Manau, dantų pasta reiškė mano nekaltybę.
- Taip, supratom. - Aš nesupratau.
Vadinasi, nieko.
Ei.
Tau pavyks.
Ačiū, vaikeli.
Aš savo dantų pastą atidaviau matematikos korepetitorei.
Taip, manau, gerai pavyko.
Nors niekas restorane man nesakė,
kad pokalbis bus su Drė Tibodo.
Tuo pačiu Drė Tibodo?
- Liaukis. - Niekada.
Bet kuriuo atveju.
Į tą vietą kandidatuoja daug žmonių ir…
džiaugiuosi, kad ir aš tarp jų.
Velniop juos. Vaike, tave riboja tik dangus, tiesiog patikėk tuo.
Šūdas.
Metas grupei.
Turiu skubėti.
Gabė padeda jūsų veteranų grupei, tiesa?
- Taip. - Padaryk man paslaugą.
Pakviesk ir mane.
Būtų keista, nes tu nesi veteranas.
Mielai ateisiu.
Gerai, visi! Sėdam į ratuką.
Polai?
Ką čia veiki?
Tai mano darbas. Aš pakviečiau jį ateiti.
Kodėl?
Nes jis man liepė.
Sklandžiai.
Tai, ką darai, yra nuostabu, todėl užsimaniau ateiti pažiūrėti.
- Tikrai? - Taip.
Tai kodėl nė sykio nieko nesakei?
Esu drovus.
Gerai, tuomet sėskis ir elkis droviai.
Sveiki. Kaip laikotės?
Kolega veteranas? Spėju, Nepriklausomybės karas?
Pažinojai Polą Reverą?
Ne. Užtat pažinojau tavo mamą.
Bus smagu.
Bičiuliai?
Ar man vaidenasi, ar ten Eivos rankinė?
Matyt, pamiršo.
Taip, Liz, atsipalaiduok, ji čia negyvena.
Kodėl tai sakai?
Vadinasi, gyvena?
Ne.
Tuomet kieno šios kelnaitės?
Mano.
Tavo?
Taip, man tokios patinka.
- Nes jos patogios? - Teisingai.
Gerai. Maukis.
Žinoma.
O aš pasėdėsiu ir pasigėrėsiu vaizdu.
- Nekantrauju. - Nereikia.
Aš užsimausiu.
Juk supranti, kad jos man nieko nepridengs.
Spėju, gali ir pridengti.
Pirmyn.
- Eiva gyvena pas mus. - Čarli!
- O ką tu galvojai? - Užsimauti šias kelnaites
ir, jei rimtai, galbūt jomis pasimėgauti.
Eiva gyvena su jumis?
Ji neteko padavėjos darbo ir nebeturėjo iš ko susimokėti už nuomą.
Tėvai jos praktiškai atsisakė,
taigi, namo ji grįžt negalėjo.
Juk sakiau, kad jei įsileisite Eivą, bus blogai.
Vos tik atvėrėte plyšį duryse, ji iškart įkišo kelnaites.
O jei jai kas nutiks, Liz?
O jei ji bus priversta išeit į gatvę
ieškotis vyro, kuris ją išlaikytų?
Arba ištekės už seno turčiaus, kurio nemylės?
Dieve mano, ką aš kalbu? Lyg tai būtų mano tobulas gyvenimas.
Suprantu. Leidote Eivai pas jus pagyventi iš užuojautos.
Taip.
Ačiū. Taip ir manėm, kad tu suprasi.
Tai tik kuriam laikui.
Ji tikrai labai stengiasi susirasti darbą.
Palaukit.
Negi tikrai manot, kad tokia simpatiška mergina kaip Eiva neranda darbo?
Manot, ji negalėtų nusimest liemenėlės ir eiti pilstyt tekilos?
Liz. Saton labui tikiuosi,
kad mūsų visuomenė nėra tokia primityvi kaip tu manai.
Čia tavo?
Aš jos nematau.
Ir…
Nekenčiu, kai būni teisi.
Man ir pačiai tai ima pabosti.
Labas.
Gerai atrodai.
Ačiū.
Dėkui. Bet įspėju, kad antros bazės tu nepasieksi.
Aš segiu naminę liemenėlę.
Buvau vedęs. Žinau.
Be lankelių.
Taip, lyg maišas papams sudėti.
- Taip, būtent. - Įspėju.
Mano buvęs vyras atėjo pasiimti sūnų nakčiai
ir dar neišėjo.
Aš kaip tik tikėjausi susipažinti su tavo buvusiuoju.
- Tikrai? - Ne, aišku, kad ne.
Taip. Siaubas.
Gerai.
Džimi, čia mano sūnus Teitas. O čia Nikas.
- Čia mano draugas Džimis. - Sveikas.
- Labas. Malonu susipažinti. - Sofi sakė, esi psichologas.
- Taip. - Ketinau tuo užsiimti.
Vis dar galėtum. Trunka aštuonerius studijų metus.
Čia ir bėda. Baseino aplinkos dizaino mokiausi tik metus.
Specializuojuosi gamtinio tipo vandens čiuožyklose.
Geras. Vandens pramogos nelabai patinka.
Sykį vos nenuskendau „tingioje upėje“.
- Vaikystėje? - Ne.
Būk mandagus, Teitai, pasisveikink su Džimiu.
- Labs. - Puikiai.
Gerai, pradėkime. Kodėl ėmėme žaisti vaizdo žaidimą?
Mano kaltė.
Pažadėjau jam vieną „Diablo Dungeons“ raundą,
jei iš rašybos testo gaus A.
Gerai.
Mano namuose ekranai išjungti.
Ekranai – blogis.
Stojau į jo pusę visai be priežasties.
Galime išeiti kur pavalgyt, jei nori.
Bet aš pagaminau coq au vin. Vien dėl to, kad gražiai skamba.
Jums nebūtina išeiti.
Kai tik jis žus, mes išeisim.
Drekso jis neįveiks.
Puiku, tuomet… Coq au vin.
- Įveikei Dreksą. - O Dieve!
Negali būt! Jis įveikė Dreksą!
Kitas lygis, kitas lygis!
Kitas lygis, lygis, kitas lygis!
- Atsiprašau. - Ne. Viskas gerai.
Manau, tai labai šaunu.
Kadangi esi čia pirmąkart, pasakyk savo vardą,
amžių ir mėgstamiausią dešimtojo dešimtmečio grupę.
Polas, 74-eri, „Marky Mark and the Funky Bunch“.
Kas tas „Funky Bunch“?
- Paaiškinsiu vėliau. - Gerai.
Noriu pradėti nuo visus sukrėtusios žinios
apie ankstyvą Majos mirtį.
Jai ėmus čia lankytis, daugelis jūsų su ja susipažinote.
Neabejoju, jums kilo tam tikrų jausmų.
Pradėsiu aš.
Žiauriai gaila.
Akivaizdu, jog ji turėjo sunkumų.
Bet būdama čia ji šypsojosi.
O jos šypsena buvo puiki.
Nesmagu, jog paskutinio mūsų susitikimo metu užvažiavau jai per veidą.
- Biče. - Negaliu atsigauti.
Kartais net menkai pažįstamo žmogaus mirtis
gali sukelti praeities netekčių skausmą.
Tiesa, Polai?
Taip, tai vadinama kaupiamuoju sielvartu.
Todėl, kaip ir MMA, turite nuolat būti budrūs.
Net jei jums atrodo, kad viskas gerai,
liūdesys gali įsėlinti nepastebėtas.
Ir todėl
svarbu leisti jūsų draugams būti šalia.
Net ir droviems, kurie nesako tikrosios priežasties, kodėl atėjo.
Kas čia vyksta?
Jie kalba apie mus, bet iš tiesų apie save.
Aš praskėliau jai lūpą, brolau.
Žinau, žmogau.
Viskas gerai.
- Beje, ji gerai tau įkrėtė. - Tikrai.
Žinau.
Sveiki, aš Eiva…
Šūdas.
Gali prisėsti minutei?
Tik perspėsiu vadovę. Ji gera.
Puiku, kad ji gera.
- Ką tu darai? - Nežinau.
Man nepatinka, ką darome. Gali pasirodyti, jog nepasitikime ja.
Nes tu nepasitiki ja.
Tu mane privertei ja nepasitikėti.
- Netiesa. - Taip, tiesa.
Absoliuti tiesa. Tiesa.
Klausyk, gerų santykių su Eiva
man reikės visą gyvenimą.
- Aš išeinu. - Stok. Ne, palauk.
Reikia pasikalbėti su ja.
Daryk ką nori.
Aš ją tiesiog mylėsiu ir drąsiai pabėgsiu.
- Brajanai. - Viso, Eiva.
- Iki pasimatymo namie. - Iki.
Ne.
Gerai.
Klausyk, ketinau tik trumpai pagyventi pas Brajaną ir Čarlį.
Tai kodėl likai ilgiau?
Pasirodo, su jais gyventi taip puiku. Su tėvais man buvo labai sunku.
Šį darbą gavau aną savaitę, bet nebuvau pasiruošusi išeiti.
Eiva, tu nusipelnai puikaus gyvenimo,
bet leisk jiems kurti savąjį.
Būdama jų šeimoje
neleidi jiems savarankiškai kurt šeimos.
Gerai. O kodėl tu taip nesielgi?
Ateini pas juos kada panorėjusi
ir imi vadinti jų vaiką savo vaiku.
Saton tai patinka.
Liz, susekei, kur dirbu, kad aiškintum, kaip turi vykt gyvenimas
Brajano namuose, o Brajano net nėra šalia.
Restorane, kuriame, beveik neabejoju, niekada nebuvai.
Aš čia nuolat lankausi.
Man patinka jų angliavandenių pagaliukai.
Jos vadinamos duonos lazdelėmis. Žinok, norėsi jų paragauti.
Kas dabar?
Nežinau. Tačiau aš dar jų noriu.
Tuoj.
Ir gal dar keptų raviolių?
Tai, stebinančiai skanu.
Nederėjo sakyti „stebinančiai“.
Nieko baisaus.
Norėjau pasakyti, jog receptą atsivežiau iš Paryžiaus,
bet iš tiesų jis Gajaus Fjeri.
Kai vienintelį sykį buvau Paryžiuje
su viena moterimi, mes
- ant tilto prisegėme spyną. - Taip.
Keista, dabar neprisimenu jos vardo.
Liaukis. Prisimeni.
Taip. Tik jis man nepatinka.
Bernisė.
Susitikinėjai su Berne.
Su Berne.
Taip.
Ji buvo paskutinė prieš…
Tiją.
Taip. Atleisk. Aš vis apie ją.
Viskas gerai.
Tu išties jos ilgiesi.
Rimtai, toks įspūdis, jog tai buvo vienąkart gyvenime pasitaikanti meilė.
Galbūt.
Nors labai tikiuosi, kad ne.
Imu įrankius.
Teitas perėjo į kitą lygį, jis užsivedęs.
- Geras. - Prakeiktas Dreksas.
Sutaisysiu galinio lango tinklelį. Dar įsibraus kas.
Abejoju, ar tinklelis sulaikys vagį.
Jis vedęs.
Turi savo namus, bet lankosi čia
lyg savo namuose.
Tu pati mane nuolat kvieti taisyti daiktų.
Nes nuolat pasirodai čia be įspėjimo.
Jis būtinai turi turėti raktą.
O jai būtinai reikia turėti globos teises.
- Gerai, atleisk. - Gerai.
- Taip. - Mums dar nepavyksta pereiti
prie pagarbios bendratėvystės.
Šis reikalas gali būt lengvai išspręstas psichologo kabinete.
Aš sakau tą patį, bet vienas iš mūsų tik vaiposi iš to.
- Liaukis. - Nusiramink. Juk nepasakiau, kuris.
Jis.
Jei tik žinočiau gerą psichologą.
- Jokiu būdu. - Tu blogas psichologas?
Ne, aš labai geras.
Bet man būtų beprotiškai nekorektiška…
Liaukis. Aš čia, jis čia.
Gal gali padaryt tą dalyką, kurį man minėjai,
kai laužai taisykles?
„Džiminu“. Maniau, prisiminsi.
Juk tai mano vardas.
- Tai gal padžimink? - Taip.
Ne. Atleiskite, bet aš pasimėgausiu šiuo coq au vin.
Matai? Ji nuolat tą daro.
Stato kitus į nepatogią padėtį.
- Tai aš čia tą darau? - Taip.
Nes noriu, kad pagaliau pripažintum, kas vyksta.
Aš noriu kuo greičiau pratęsti pasimatymą, todėl eisiu prie esmės.
Nikai, spėju, turi neišspręsto prisirišimo problemą.
Labai neišspręsto.
- Tu nepadedi. - Gerai.
Dažnai lankaisi Sofi namuose
greičiausiai ne dėl daiktų taisymo ar bendratėvystės.
O dėl to, kad jauti kaltę dėl žlugusios santuokos.
Stoji į jos pusę, nes nori su ja permiegoti.
Sofi. Tu irgi turi neišspręsto prisirišimo problemą.
Gal jis ir nenori su tavim miegoti.
- Jis nori. - Gavai?
Spėju, toleruoji jo disfunkciją,
nes taip tau lengviau pasiduoti savo įprastai dinamikai –
turėti po ranka meistrą –
nei mokytis brėžti savo ribas.
Negali nuolat kaltinti Niko,
kol pati nenubrėši aiškių ribų.
Grąžink mano namų raktą.
Ačiū, kad sutikai mus šiandien priimti.
Aš visada atvira itin svarbiems atvejams.
Nors šis atvejis kitoks,
nei tada, kai Markas pervedė pinigų Instagramo modeliui.
Jai reikėjo mokymosi priemonių.
Ji parke vedė taiči pamokas.
Gerai.
Žinau, kokia Maja buvo brangi jums abiem.
Mes tiesiog norim suprasti.
Girdėjau, kad jos kraujyje rado kvaišalų,
o aš nežinojau, kad ji turėjo tokių problemų. Tu žinojai?
Negaliu atskleisti detalių,
nes vis dar privalau saugoti Majos privatumą,
bet turiu patirties dirbant su priklausomybėmis,
ir, deja, tokie dalykai gali nutikti
tiems, kas užsiima savigyda.
Laidotuvėse kalbėjome su jos teta,
ir ji pasakė, kad Majos mama irgi turėjo bėdų su kvaišalais
ir paliko ją, kai jai buvo vos dešimt.
Tu to nežinojai?
Mes tik pradėjome dirbti su Maja,
ir neabejoju, kad jei būtume turėjusios dar truputį laiko…
- Dar laiko? - …ji būtų man pasakiusi.
Akivaizdu, kad Maja buvo bėdoje. Argi ne tavo darbas tai pamatyti?
Apie ką judvi čia kalbėdavotės?
Suprantu, kad esate pikti ir sutrikę,
ir normalu, kad čia išsiliejate.
Tiesiog keista,
jog mes apie tai žinom daugiau nei tu.
Taip…
Žinant tai, kas nutiko, manau, būtų sveika
man pripažinti, kad tarp mūsų dingo pasitikėjimas.
Jūs man esat labai brangūs, ir aš jus labai vertinu,
bet privalau jūsų paklausti, ar nenorėtumėte
pakeisti specialistą?
- Taip. - Taip.
Matėte? Pagaliau jus abu sutariate.
Taip. Tai mano nuopelnas.
Kas per velnias, Liz?
Eiva rašo, kad persikrausto pas draugę.
Peržengei visas ribas.
Taip. Ir tai jūsų kaltė.
Mūsų kaltė? Ir kodėl gi dabar mūsų?
Nes leidote man užlipti jums ant galvų.
- Liz… - Ne dabar, Čarli. Aš kalbu.
- Atleisk. - Matai? Vėl tą patį padarei.
Privalote mane atleisti.
Mes tavęs neatleisime.
Jūs auginate vaiką.
Savo namuose privalote būti šeimininkais.
- Taip ir padarykit. - Aš…
Nelauk iš jo leidimo, baily. Atleisk mane.
- Tu atleista. - Ne, neatleista.
Ar žinote, ką reiškia žodis „ryžtingai“?
Gal tai padės?
Aš nusinešiau Saton į jos pirmuosius vėlyvuosius pusryčius be jūsų žinios.
Ir fotografavausi šalia jos su mimoza rankoje.
Mes ketinome tai padaryti kaip šeima, kekše tu.
- Sumalk ją. - Įgrisai mums iki gyvo kaulo,
- vaikštai čia lyg būtum šeimininkė. - Taip.
Kada Saton miegoti ir kur,
kaip ją reikia maitinti,
maudyti, padėti atsirūgti.
Mes esam jos tėvai, Liz.
- Mes. - Nori vaiko? Gali norėti.
Lauk, kol vienas tavo bukų sūnų
padarys tave močiute!
Štai. Jums pavyko.
Aš atleista. Taip bus geriau.
Akivaizdu, Saton manęs pasiilgs.
Mūsų glaustymosi, maudymosi
su antytėmis ir…
- Bet nieko. - Ne. Liz.
Mes dėkingi už viską, ką dėl mūsų padarei.
Be tavęs tikrai nebūtume pasiekę taško,
kai pakanka vienos auklės visai dienai.
- Ačiū tau už tai, kad visko mus išmokei. - Prašom.
Prašom, lik jos gyvenime.
Aš vis tiek vaikščiosiu pas jus kada panorėjusi.
Tik nebeprižiūrėsiu vaiko nemokamai.
Ką mes padarėme?
Iki, sūneli. Šaunuolis, kad užmušei Dreksą.
Nesakysiu, jog tai buvo puikus pirmasis pasimatymas.
Bet maistas buvo nuostabus.
Pokalbis – įdomus.
Gal šiek tiek per daug riksmų nei tikėjaisi.
Truputį.
Bernisė buvo italė, todėl mūsų santykiai buvo gana garsūs.
Ar rasistiškai kalbu?
Truputį.
Džimi, galiu paprašyti paslaugos?
Žinau, kad sugadinau mums vakarą,
bet gal galim pakartoti pirmąjį pasimatymą kada nors?
Tik pasakyk, kada.
Dabar.
- Labas. - Jėzau Kristau.
Kodėl tu čia taip vėlai?
Nes tu esi čia.
Markas su Dona atsisakė mano paslaugų.
Liūdna.
Kas nutiko?
Prieš tai jie man pasakė,
kad Maja vaikystėje buvo itin apleistas vaikas.
Man nepavyko to iš jos išgauti, Polai.
Mes nekontroliuojame to,
ko mūsų pacientai nusprendžia mums nesakyti.
Nenuostabu, kad ji krito gilion duobėn draugams išvykus.
Jei būčiau žinojusi, būčiau ką nors dariusi.
Galbūt. O gal ir ne.
Vienatvė – baisus dalykas.
O mūsų pasauly labai daug vienatvės.
Žinai, blogiausia tai, jog nežinau,
ar ji tai padarė tyčia, ar ne.
Mirtis yra mirtis.
Nesikankink stengdamasi suprasti jos prasmę.
Nori pasakyti, nesvarbu, ar sužinosiu?
Noriu pasakyti, kad manau, jog tu jau žinai.
Žinai, kad esu nusiteikusi dirbti traumų srityje.
Tačiau nė sykio nepaklausiau savęs, ar turėčiau.
Štai kur mano didžiulė klaida, nes paaiškėjo, jog aš to nesugebu.
Netiesa.
Tokia mūsų profesinė rizika.
Maja tapo pirmuoju atveju,
ir patikėk, jei dirbsi šioje srityje,
ji nebus paskutinė.
Ką tu darai?
Atšaukiu kitos savaitės konsultacijas.
Aš persigalvojau.
Man vis tik reikia atostogų.
Pameni tą mano mentorių iš Belvju?
Kai tik viskas eidavo velniop,
jis man kartodavo tą patį, ir man tai įstrigo.
Jis sakydavo: „Kuo ilgiau ropštiesi atgal į balną,
tuo mažiau tikimybės, kad iš viso kada nors užsiropši.“
Velniop tą arklį.
Labanakt, Polai.
Am!
Išvertė Egidija Namavičė