Чому до моєї свідомості ніяк не дійде,
що я допомагаю Еліс Лерд збиратися в коледж?
Бо ти не допомагаєш.
Ти філософствуєш замість реально щось робити.
Боже, як летить час.
Наче тільки вчора ти була така, як Саттон, і ось тобі вже…
- Вісімнадцять. - Вісімнадцять.
Ти стала жінкою.
- Фу. - Але стій.
Лише дві валізи на цілий рік?
Ми з Чарлі їдемо на кілька місяців,
а в мене окрема валіза лише для моїх Лабубу.
Тобто Лабубу Саттон.
Тато привезе інші речі через місяць, коли я переїду в гуртожиток.
Це лише на футбольне міжсезоння.
Боже, я лечу через три дні. Так мало часу.
Доню. Ти готова.
Я знаю, що я готова. А ти – ні.
Ти будеш зовсім сам.
Ліз і Дерек подадуться в Іспанію, цей звалить в Теннессі.
А з Софі ти все профукав.
Нічого я не профукав.
Я запанікував, а потім мої проблеми з твоїм дідом відштовхнули її назавжди.
- Я в цьому профі. - Ага, профі,
який дико розсварився з шефом перед самим його відʼїздом.
А тепер ви обидва морозитесь один від одного,
наче дві малі школярки.
До речі, я ваш глядач.
Люди, не переживайте за мене.
Я не пропаду на самоті. Власне, я чекаю з нетерпінням.
Біля холодильника можна пити прямо з пляшок.
Сік, молоко, соєвий соус.
А по хаті можна бродити в трусах.
Чудово. Я більше за тебе не переживаю.
- Соєвий соус? - Так.
Я люблю їсти суші й запивати соєвим.
Це збочення.
Ми вам дуже вдячні за те,
- що пустили пожити до себе. - Та ну.
Доки не приїдуть наші речі.
Ви завжди житимете в Коннектикуті?
Доки не вмру.
Може, прямо на цьому дивані.
- Тату. - Пол, ні.
Або крякнете на унітазі, як Елвіс.
Збираймося на бейсбольне тренування.
- Хто такий Елвіс? - Неважливо.
Чому він і досі тут?
Ми рятуємо свій шлюб.
Вибач за моє бажання, щоб Джиммі в ліжку вибив з тебе Дейва.
- Господи Ісусе, Пол. - Він тобі розказав?
Я завжди любила, щоб розмови з татом
про моїх статевих партнерів були приватні.
Тому я вас покидаю.
Дякую.
А що? Джиммі вибовкав, коли кричав на мене зі злості.
То був тяжкий період.
Ми з Дейвом були в розлуці, а Джиммі такий турботливий.
Там нічого серйозного.
Він був безпечний член.
- Що, вибач? - Безпечний член.
Це означає секс без зобовʼязань.
- Ага… - Джулі була безпечним членом,
доки не перестала бути безпечним членом.
Будь ласка, не повторюй «безпечний член».
Що таке безпечний член?
Даремно мама таке говорить при тобі.
Я тобі потім поясню.
Не поясниш.
5:45 БУДИЛЬНИК
Боже, що це таке? Чому воно так?
Що це?
Я подумав: треба рано вставати,
це допоможе адаптуватися до часу в Барселоні.
Це іспанською «прокинься і сяй».
А як іспанською «Я тебе прибʼю»?
Ну добре, як хочеш.
Ола, аміґо. Раненько ти встав.
- Хіба ти ще не переїхав? - Переїхав.
А чому ти тут?
Ти ж знаєш – Еліс їде.
Не думаю, що саме пора кидати Джиммі. Він стільки для мене зробив.
Тому ти прикидатимешся, що й досі тут живеш?
Поки не випаде нагода йому сказати.
Це маячня. Він зрадіє за тебе.
- Привіт, Джиммі. - Ола.
А чому ти так рано прокинувся?
Не знаю, хлопці. Почув якісь верески.
- То ми кричали. - А чому ти такий задоволений?
Поглянь, який день.
Вибач.
Я тут побалакав з Дереком…
по дорозі з будиночка, де я сьогодні ночував.
Докладна розповідь.
Ви в курсі, котра година?
Усі повертаються в ліжка, інакше…
Ну ти ба.
У словник подивилась.
Чому так скоса дивишся?
Якби давній бойфренд витворяв таке в ліжку, як ти вночі,
я запідозрила б зраду.
Але, по-моєму, ти заблукав, а потім змирився з цим.
Що мене виказало? Бо не знав, куди встромити палець?
Чорт, я спізнююся.
Піду збиратися.
Любий, бачив те нове дороге мило, яке я купила?
Будь ласка, не мий ним дупу.
Не буду.
Але краще не вмивайся ним.
Котику, а в тебе є тайленол?
Я тебе не чую.
О, ні, він не міг.
Ні, не міг.
Яка краса.
Моє золотце.
- Мала. - Що?
У мене ідея.
- Яка? - Хороша.
Давай ми з тобою роздягнемось і заліземо в душ разом.
Чому ти так важко дихаєш?
Я завжди так дихаю. А чому ти так стоїш?
Не знаю.
- Підемо разом у душ? - Ні, я не можу.
У мене… ранній пацієнт.
- Бувай, котику. - А обняти?
- Так. Прощальні обійми… - Дякую.
…для мого хлопця. Чудово.
- Що за… братання? - Ага.
Супер, я пішла.
Що… Ми посварилися?
Не знаю. Можливо.
Імовірно. Я навіть не…
ПРАВДИВА ТЕРАПІЯ
Привіт, Пол.
- Так. - Привіт.
Як ти?
Нормально.
Як Коннектикут?
Не скаржуся.
У мене персональний шеф-кухар.
Не витрачай усі пенсійні кошти одразу.
Це мій онук.
Джиммі, що ти хотів?
Слухай, вибач за те, що…
я так негарно повівся перед твоїм відʼїздом.
Ти все правильно сказав.
Про що?
Про те, що мої почуття адресовані іншій людині.
Не парся, малий.
Класичне перенесення.
Девʼяносто відсотків пацієнтів зриваються на мені,
а вранці прокидаються і усвідомлюють, що я не їхній тато.
Я знаю, що ти не мій тато.
Точно знаєш?
Коротше… я не хотів завершити все на такій ноті.
Я з нетерпінням чекав нашого прощального сніданку.
Багато всього хотів тобі сказати перед відʼїздом.
Отакий ти, Джиммі.
Вічно малюєш собі в уяві ідеальні картини, як усе має бути.
Але в житті багато хаосу, і це нормально.
А що Еліс? Вона заїде сюди
- по дорозі у Весліанський? - Так.
Переживає, що покине мене в порожньому будинку.
Треба її переконати, що я в порядку.
А потім якнайкраще провести її в дорогу.
Возитиму її по улюблених місцях,
а коли висаджу в аеропорту, виголошу ідеальну прощальну промову.
І ось я знову за своє, так?
Так.
Але ж це Еліс, тому цього разу я тобі прощаю.
Слухай, раз уже ми говоримо, я хочу сказати…
Тату, сам роби собі сандвічі.
Чорт забирай, я… вже прощаюся. Не зникай.
Усе. Я виконала свій список майбутньої бабці
до подорожі.
Записала Пейтон і Вілла до свого гінеколога.
Відправила їм коробку вітамінів для вагітних і вельми пізнавальну статтю
про те, що піхва вже не відновиться після пологів у воді.
Сама статтю писала?
- Так. - Ну аякже.
- Салют. - Привіт!
То що, підеш на брови й бабл-ті? Є салон, де роблять і те, і те.
Я не можу.
Коннор веде на обід у дорогий ресторан.
У нас ювілей.
Справді? У нас… ювілей?
Десять місяців і 13 днів.
Ти вже втретє відшиваєш мене заради Коннора.
Я думала, ми будемо багато тусити,
доки я не поїду в коледж.
Точно, ти ж їдеш у коледж.
Я забула, бо ти не згадувала про це майже пʼять хвилин.
- Серйозно? - Серйозно.
- Серйозно? - Ні, ні.
Ти не втручайся.
Дівчата, я відчуваю невеличку напругу.
- Заткнися, Конноре. - Замовкни, Конноре.
Піду пересплю з твоїм братом.
Твоєї думки ніхто не питав.
Чому? Чому завжди так?
Як уже є.
Звикай, малий.
Будь ласка, не вчи нашого сина, що жінки божевільні.
Нехай сам дізнається.
- Ліз! - Що? Так, я…
- Ліз! Ти знущаєшся? - Я тут, чого ти кричиш?
- От фігня. Катастрофа, Ліз. - Чого кричиш?
На це подивися.
Боже мій, він нарешті освідчився.
Він не освідчувався.
Я знайшла каблучку. І поміряла.
Вона не знімається.
І що значить – «нарешті»? Ти про все знала?
Звісно, знала. Дереки все один одному розказують.
Дерек розказує все мені, а за правилом перехідності, це означає…
Я що, теж Дерек?
Ліз, чому ти нічого не сказала?
Бо не хотіла зіпсувати сюрприз.
Я хотіла, щоб ти зіпсувала його сама.
Я не думаю, що готова.
Я й досі прибита горем через Майю
і намагаюся просувати свою карʼєру.
Саме тому він тобі ще не запропонував.
Чекав зручної нагоди.
Але він не мав права шукати цю нагоду.
Ми домовились обговорювати все важливе, а каблучка за 13 тисяч – не обговорення.
- Ти подивилася ціну? - Аякже.
Моя ж ти гордість.
Добре. О, ні, ні.
Ні. Ми сядемо.
Так, видихай.
Отак.
Зараз ми руку намастимо.
Ти покладеш каблучку назад,
а коли він освідчиться, ми станемо друзями-подружжями,
які разом їздять у відпустки й дуріють там, як у серіалі «Білий лотос».
Як тобі таке?
А коли привезу її в аеропорт, скажу так:
«Просто памʼятай, що я казав тобі в дитинстві,
коли ти боялася їхати в табір з ночівлею.
Смикни за невидиму струну між нашими серцями.
Я відчую.
Де б я не був, що б не робив, я зупинюся.
І смикну у відповідь».
- Чорт. - Мене пробрало.
Мене самого трохи пробрало.
Чорт забирай.
Треба… більше практикуватися,
бо ще зірвуся в момент істини.
Коли вона розплачеться, а я ні,
вона знатиме, що я в порядку, і не переживатиме.
Так.
Перша ніч у порожньому гнізді буде важка, так?
Як добре, що ти ще тут.
Може, завтра ввечері я прийду в будиночок,
разом подивимося гру «Доджерс»?
Або сходимо в бар.
Або знаєш що?
Підемо на стадіон, на живий матч.
- Грають на виїзді. - Поїдемо!
- Далеко? - В Атланті.
- Дуже далеко. - Занадто.
А ось і вона.
Ти вже в передчутті ідеального останнього вечора перед відʼїздом?
Я подумав: можна пограти в мінігольф у Касл-парку,
потім повечеряти в старому місті, а потім – на морозиво у Fudgy Mondays.
Як скажеш.
Прекрасний початок.
Ти тут ні при чому.
Вона посварилася з Саммер, бо та постійно з Коннором.
Цього разу ніхто нікого не бив у циці.
А дивно, що я радію залишкам батьківських обовʼязків?
Добре. Завтра ввечері, будиночок, ми домовились?
Сто процентів.
Ти мусиш йому сказати!
Отже, тісне коло.
Допоможіть придумати, що казати,
коли Деррік стане на коліно й простягне оце.
- Боже мій. Яка краса. - Так.
Якщо ти не можеш її зняти, може, це твоє тіло дає тобі знак.
А може, Ісус.
Мамо, не шукай в усьому Ісуса.
У мене набряк від місячних.
Твої місячні – це Ісус.
- Що вона каже? - Що місячні Ґабі – це Ісус.
Її місячні – це що?
Подорослішай.
Пол, скільки людей тобі все настроювало?
Я сам.
За допомогою чотирьох людей.
Люди, бляха-муха, зосередьтеся.
- Язичок! - Дякую, любий.
«За» і «проти» шлюбу з Дерріком. Погнали!
- «Білий лотос» у вихідні. - Ні.
Майте на увазі: він мусив обговорити все зі мною.
- А не робити засідку. - Але ж його можна зрозуміти.
Він тебе тягне, а ти відбиваєшся
від кожного нового етапу стосунків.
Ми з Ліз про це говорили за обідом.
Стоп. Ви ходите гуляти без мене?
- Так. - Іноді.
Вона подарувала тобі камінець?
Ні.
Не думаю.
Це просто зрада. Я з вами обома потім розберуся.
- Їй камінець? А я без… - Це не про тебе.
Я ніколи не отримаю камінця.
Я хочу камінець.
А ще неправда, що він мене тягне.
Він потягнув твою сра… дупу на перше побачення.
А чому… Ще раз: чому він їй не сподобався?
Бо він не наркоман, його не треба рятувати.
Точно. Ось чому.
Він її тягнув до себе на День подяки.
Можливо, питання не в тому, навіщо тобі виходити за нього заміж.
А в тому, на біса йому одружуватися з тобою.
Та невже, Пол? Я тебе зараз вимкну.
Слава богу.
Скучаємо. В сраку Паркінсона.
- У сраку Паркінсона. - У сраку.
- Ще раз вибач, мамо. - Та нічого. У с. Паркінсона.
Ну, що думаєш?
Чесно кажучи, я все ще вагаюся.
Ясно. Якщо ці збори тісного кола не на тему внуків,
то я вже піду.
Я надто високий для мінігольфу.
Поки ми там були, мені кортіло ходити по селу
і збивати вітряки.
Памʼятаєш, як маму вигнали за те, що відбила клоуну носа?
А вона й не розізлилася. Раділа, бо загнала мʼяч одним ударом.
І трохи випивала.
Логічно.
Чому вона припхалася?
Ну що за фігня?
Ти ж сказав, що хочеш запросити маму на побачення.
Тебе дуже легко надурити.
Як тебе в дитинстві не викрали?
Викрали. Я трохи жила в Марокко.
Це багато що пояснює.
Саммер, прошу, сідай. Я замовив морозиво.
Слухайте, в нормі я б не втручався.
- Втручався б. - Так, втручався б.
Але зовсім недавно я зіпсував стосунки з другом.
Повірте: прощатися на такій ноті не можна.
- Тому я вас обох сюди привів. - Класно зіграв, бос.
Зміни – це страшно.
Весліанський далеко.
Я думаю, ви сваритеся тому, що боїтеся втратити одна одну.
Я дуже за тобою скучатиму.
Будемо щодня звʼязуватись у FaceTime?
Однозначно. А ще тобі заборонено заводити рудих подруг.
Я ніколи не полюблю іншої рудої.
Я дуже тебе люблю.
Ну от.
Усі нові наркотики пробуємо одночасно,
і всі лесбійські штучки ти перевіряєш зі мною.
Далі ви можете без мене.
- Вау. - Корнгол!
Я вважаю, що це мусять зробити видом спорту.
А я думаю, тобі потрібен спорт, де домінуватимуть білі.
Тайґер більше не виступає, тому гольф знову наш.
Як добре, що є шльондри.
- Корнгол! - Хлопці.
Добре, що я прийшла раніше за Ґабі.
Вона знайшла каблучку.
Що? Як?
Не має значення.
- Вона незадоволена. - Чорт забирай.
Вона йде. Тікай!
Вгамуйся.
Каблучка? От нафіга? Чому ти її купив?
Бо я тебе кохаю?
Ми домовлялись обговорювати майбутні кроки заздалегідь, ти забув?
Ну вибач, що мені здалося, ніби зі мною
ти могла б бути щаслива.
Ґабі, ти поводишся абсурдно, і щиро кажучи…
По-моєму, я знаю багатьох присутніх.
То мій двоюрідний брат?
І хтива дівчина з твого університету?
Ви такий гарний.
- Твоя сестра. - Так, Дерріку.
- І твоя мама. - Привіт.
Що тут діється?
Джиммі, він викупив. Світло!
Зараз.
Стоп!
- Тихо. - Я не хочу загинути…
- Спокійно. - …у корнгольному барі.
Ти хотів зробити мені сюрприз, але я такої фігні не потерплю, ясно тобі?
І на коліно не стану,
бо мені є що сказати
і я не хочу забруднити гарну сукню.
- Готовий? - Та не дуже.
Твоя біда. Пристебнися.
Добре.
Дерріку.
Усе життя мені здавалося, що я з іншої планети.
Я була наче той високий прибулець з Криптона.
Скинутий на Землю, він намагається вписатися в суспільство землян.
Мені було… трохи самотньо.
І тут зʼявився ти: смішний,
страшенно привабливий і дуже добрий.
З тобою я ніколи не соромлюся себе.
Взагалі ніколи.
Я б віддалася тобі прямо тут, перед усіма.
Ти даєш мені бути собою.
Бачиш моє божевілля і пристосовуєшся до нього.
Я теж їй таке дозволяю.
Я знаю, люба. Знаю.
Мені дуже подобається, що ти джентльмен.
А ще подобається, що я не мушу про тебе дбати,
але якби хотіла, ти б мені дозволив.
Але насамперед мені подобається, що ти спонукаєш мене рухатися вперед.
Не зважаєш на мої нісенітниці.
Цього року життя стало набагато страшнішим.
Так.
Але я думаю: якщо мені випаде така честь
і привілей бачити тебе поряд…
я нічого не боятимуся.
Навіть цього.
Дереку, ти одружишся зі мною?
КАЖИ «ТАК»
- Так. - Так!
Внученята!
А чому прийшов мій подолог?
Не знаю. Я написала всім з твого списку контактів.
Вітайте мого подолога.
- Подолог! - Подолог, подолог.
Приїхали.
Знайшла.
Мало не лишила тут справжній паспорт.
- Без нього в літак не пустять. - Ні.
Не віриться: я везу свою дівчинку в коледж.
Я радий, що ви переживете разом останню пригоду.
Добре.
Де мої…
- Гей. - Так.
Не забувай, що я тобі казав, коли ти була маленька
і боялася їхати в табір з ночівлею.
Потягни за невидиму струну між нашими серцями,
- і я відчую, де б… - Питаннячко.
Написано: «Економ-клас». Це ж помилка?
Саммер, даси нам одну хвилину?
Так, бос.
Твоя картка в мене на Apple Pay, тому я доплачу в літаку.
Де б я не був, що б не…
У переповненому аеропорту я гублюся,
можу полетіти в Марокко.
Так. Летіть звідси.
Дякую за все.
- Ти найкращий. Я тебе люблю. - Я тебе більше.
- Ну все. - Усе.
- Бувай. Бувай. - Бувайте.
Погнали!
- Посадковий? - Так.
Добре. Є.
Так. Туди. Там.
Ви дві падлюки,
бо порівняно з вашим усі наші освідчення блякнуть.
Моє освідчення було б феноменальне,
але Джиммі наблював на рояль і переспав з Ґабі.
- Я це бачив, памʼятаю. - Так,
а можна без подробиць перед нареченим?
Я теж блювону на рояль, а потім підемо в ліжко.
А як ви збираєтеся святкувати?
Ліз і Дерек покликали нас
разом з ними в Барселону.
Дякую, що правильно вимовив.
- Я культурний. - Так,
подарували нам квитки на заручини.
Які дурниці.
- А нас візьмете? - Перестань. Ми їдемо в Теннессі.
Гаразд. А мене візьмете?
Увага. Літак Еліс приземлився в Коннектикуті.
Ура.
А я в порядку.
Усі згодні, що я в порядку?
- Згодні. - Ти в порядку!
- Ти молодець. - Звичайне, нормальне питання.
Матч починається. Візьму снеків.
Ідемо в будиночок?
- А то. - Кльово. До зустрічі.
Приємного перегляду.
Більш нікого не запросив.
Шон ще не сказав Джиммі, що зʼїхав.
Це заслуговує на оплески БП.
- О, так. - Давайте.
Добре.
Оплески боягузам піхвою, Шон.
Стоп, стоп. Ні, вибач, Шон.
Я не знав, що це значить.
Та нічого.
Пора підібрати соплі.
- Так. - Так, підбери соплі!
- Підбирай. - Ти зможеш.
Потрібен новий жест для підбирання сопель.
- Так. - Я знаю.
Наче жонглюєш. Жонглювати.
Гей. Я взяв шинку й ананаси, про які ти писав.
Щойно дійшло: ти мав на увазі піцу.
Та нічого. Влаштуємо луау біля басейну.
Як тобі такий варіант?
Пора вже тобі повідомити.
Я знайшов більше житло.
Тому зʼїжджаю.
Шон, це ж прекрасно.
Чудово. Коли… Коли переїжджаєш?
Три дні тому.
Усе сталося дуже швидко.
У Дерека шикарна квартира,
йому потрібна людина, яка зробить там ремонт.
А ти ж знаєш, як я люблю виручати заможних білих чуваків.
Ми недооцінений прошарок.
Я мусив сказати раніше,
але поїхала Еліс, а тепер, чорт забирай, усі їдуть,
- і я просто… - Шон.
Не треба просити вибачення.
Коли ти переїхав сюди,
ніхто й не думав, що ти тут лишишся назавжди.
Так.
Я дуже радий за тебе.
Іди сюди.
Що тут скажеш?
Я за тобою скучатиму.
Я за чотири квартали звідси.
От узяв і зіпсував таку мить.
Напевно, Марісоль уже чекає тебе в новій квартирі.
Можливо.
Ну його, той матч. Біжи.
- Ключі від будиночка. - Так. Дякую.
Дякую тобі, Джиммі.
За все.
Дівчатка, як чудово, що ви вирішили зробити піт-стоп.
Ми поговорили й вибрали це, а не мікродозинг на матчі «Ред Сокс».
Ці люди й досі мають доступ до мого батька.
Про вовка промовка.
Хіба я могла відмовитися від нагоди
зʼїсти домашню страву перед довгою перервою?
Ходи в університетські їдальні.
Я там їла пластівці з ванільним морозивом замість молока.
Перед цим можна зʼїсти желейку з травою.
Я щойно таку з'їла.
Тато написав, щоб спитати, чи я добре долетіла?
Так, а ще сказав:
«Шон від мене зʼїхав, я радий за нього, але й сумно теж, розумієш?».
- А що ти відписав? - Великі пальці догори.
- Та ну. - А чому палець чорний?
Це Ґабі настроїла. Не знаю, як поміняти.
Він сказав, що йому сумно, а ти так відреагував?
Невже ти не розумієш, як йому самотньо?
Ні. З ним та дівчина, занадто гарна для нього,
але коли розтуляє рота, стає ясно.
- Вона вже не з ним. - Що?
Коли це сталося?
Кілька тижнів тому. Я тобі казала.
Ти взагалі мене не слухаєш?
По-різному буває. Ви так багато говорите.
Мушу фільтрувати.
- Тату. - Ну як так можна?
Не перестаю тобі дивуватися.
Що я, по-вашому, маю зробити?
Дай йому якусь батьківську пораду.
Господи Ісусе.
Я йому не батько.
Якщо ти мій почесний дід, то хіба для нього ти не…
Тато-бос.
Я за пʼять тисяч кілометрів від нього.
Якби в мене й була чарівна паличка,
Джиммі мусить навчитися самостійно справлятися з таким.
Ну їх, ті домашні страви. Ходімо на піцу.
Чудова ідея.
Принесу желейки.
А що, непогано придумали.
Тебе не запрошуємо.
От і добре.
ЦЕНТР КОГНІТИВНО-ПОВЕДІНКОВОЇ ТЕРАПІЇ
- Я Бетмен. - Ого.
Привіт. Ден. Як ваші… Як ваші справи?
Тут…
Якось дуже тихо, правда?
Так, схоже, нікого немає.
А отже, можна провести сеанс у моєму кабінеті
чи зібрати всі диванні подушки
і попрацювати у фортеці.
У кабінеті.
Ви багато втратили.
Стен з дружиною переїжджають у Париж.
Ви уявляєте?
Хто хоче жити в дурному Парижі?
Думаю, більшість людей, Ден.
Ви хотіли користуватися додатками для знайомств.
Уже створили профіль?
Ні, але я вибрав для Сірі австралійський акцент.
Він такий атмосферний.
- Ден. - Я розумію.
Після трьох років терапії я повернувся на початок.
Неправда.
За минулі кілька років ви подолали величезний шлях.
Не забувайте про це.
У всіх бувають невдачі.
Чесно кажучи, я знову почуваюся самотнім.
Наче всі живуть далі, крім мене.
Так.
Нам обом слід продовжувати цю роботу над собою.
Але тим часом
спробуймо знайти в усамітненні позитив.
Завтра, прокинувшись, нагадайте собі,
що самота – це не завжди самотність.
Меттью, чому ти тут?
Сиджу вдома, предки поїхали,
а мама казала, що тут завжди можна перекусити.
Не можна.
Бери піцу й вали звідси.
Люблю пепероні.
Слухай, може, хочеш кави?
Разом зʼїмо піцу.
Просто… не знаю, можна потриндіти про те-се.
Не хочу. Дякую.
Я теж. Не хочу.
Привіт, Пол.
Привіт. Що нового?
Ти ж мене знаєш. Щойно закінчив тренування.
Готуюсь енергійно починати день.
Сидиш на самоті в трусах і нічого не робиш, так?
Який влучний опис.
Ну добре. Я дзвоню, бо нам
таки потрібен той прощальний сніданок.
З задоволенням. Коли?
А якщо зараз?
- Вітаю… - Гей.
Пол.
Чому ти тут? Надовго… надовго в місті?
- На кілька годин. - Це божевілля.
А якби я мав ранкові плани?
Ти їх не мав.
- Пол. - Говоритиму я, добре?
Життя повелося з тобою несправедливо,
тому, щоб контролювати ситуацію,
ти малюєш в уяві бажаний для себе розвиток подій і…
Це не допомагає.
Якщо ти не можеш самостійно забути цю хрінь,
тоді я мушу…
мушу її з тебе витрушувати, знов і знов.
Ти мене чуєш?
Так, чую, але, може, поговоримо про це за вафлями?
Ні, зі мною ти не снідаєш.
Ти поснідаєш з нею.
Вітаю. Можна мені капучино?
- Авжеж. - Дуже дякую.
Не так ти собі це уявляв, га?
Ти мене джимуєш.
Точно. Я тебе джимую.
Малий, якщо ти хочеш жити далі,
треба відпустити минуле.
Я знаю, це страшно.
Але ти…
ти ніколи не забудеш Тіа.
І мене ти теж ніколи не забудеш.
Ніхто не забуде.
Відпустити минуле означає
не дозволяти…
своїм шрамам тягти себе назад.
Пол, я весь у шрамах.
Добре.
Це ганьба – дожити до 42 років і не вкритися шрамами.
Це докази повноцінного життя.
Я цього не хочу.
Я не хочу, щоб ти летів через усю країну
перевіряти, чи я в нормі.
- Не хочу бути для тебе тягарем. - Ти не тягар.
Ти для мене радше як син.
Не знаю, чому я ніколи раніше цього не казав.
Я вважаю тебе сильним.
І я тобі не потрібен.
Але поки я живий,
якщо я буду тобі потрібен, то примчу до тебе.
Бо я люблю тебе.
- Ясно? - Ясно.
А тепер зроби вибір.
Або ти загруз остаточно,
або вибирайся і здобувай нові шрами.
А мені пора на літак.
Зроби розумний вибір.
- Привіт. - Привіт.
Переклад субтитрів: Олена Любенко