OKRES MONTGOMERY MARYLAND
Bože, na Aspen Hill Road je mrtvý muž.
Jaký muž?
Panebože. To je…
Poslouchejte mě. Co se děje?
Někoho tu přede mnou zabili.
Všude je tu krev. Jsem na čerpací stanici Mobil…
Místo činu nebylo zajištěné. Nebylo to bezpečné.
Tak jsem si došel do kufru pro neprůstřelnou vestu.
Kdybych se nechal zastřelit, nebudu tam nic platný.
A pak vypuknul chaos.
- Montgomery. - Na naší zahradě někoho střelili.
Potřebujeme sanitku na roh Mills a Connecticut.
Z nosu a úst jí teče krev.
Přemýšleli jsme, kde udeří příště. Věděli jsme, že to neskončí.
- Tísňová linka. - Slyšela jsem ránu. Asi ho trefil.
Na parkovišti zastřelili ženu.
Bojím se.
Říkal jsem si: „Do háje. To bude peklo.“
HON NA VRAHY VYCVIČENÍ ZABIJÁCI
Dobré ráno.
Jsem Terry Ryan, vysloužilý detektiv z okresu Montgomery v Marylandu.
Můj otec dělal do televize.
Pracoval ve vedení jedné místní stanice.
Chodíval na místa činu.
A často mě brával s sebou.
Pamatuju si, že mi bylo asi deset, sedli jsme do auta
a vyrazili na místo.
Kamarádi mi říkali, že jsem divný.
A tak jsem se seznámil s vyšetřováním vražd.
Přidělili mě do oddělení závažných zločinů.
Když to celé začalo, měl jsem na starosti řešení vražd.
Bylo to všechno, jen ne normální ráno.
3. ŘÍJNA 2002
Stalo se to na rohu Aspen Hill Road, která vede z Washingtonu na předměstí.
Pořád ještě byla ranní špička.
Na místě už bylo několik strážníků,
kteří páskou zajistili okolí.
A také vyslýchali všechny přihlížející.
Paní, která vedle na benzínce tankovala, uslyšela ránu.
Než upadl, slyšela oběť říct: „Postřelili mě.“
Nikdo si nevšiml, že by odtamtud někdo utekl nebo ujel autem.
Nikdo netušil, co se tam odehrálo.
Měli jsme obecnou představu, z jakého směru střela vyšla,
ale nevěděli jsme, jestli byla vypálená z jedoucího vozu
nebo z nákupního centra přes ulici.
Hledal jsem projektil.
Nebo nábojnici.
Ale nic jsme nenašli.
Jednotku, do které mě přidělili,
vedl seržant Roger Thomson.
Roger je nejlepší nadřízený, jakého si můžete přát.
Nemáte udělat…
Už jsme to udělali.
Vážně?
Vyrostl jsem v marylandském okrese Montgomery.
Vychodil jsem tam základku i střední.
A pak jsem tam až do důchodu pracoval.
U policie jsem strávil 30 let.
A 20 let jsem dělal detektiva.
Bavilo mě skládat dohromady jednotlivé dílky skládačky
a řešit případy.
Dorazil jsem k čerpací stanici Mobil a Terry Ryan mě informoval,
co se tam stalo.
A pak mi zavolali…
že došlo k další střelbě.
Nějakou ženu zastřelili, zatímco seděla na lavičce před rychlým občerstvením.
Necelé dva kilometry od nás.
Během několika minut došlo ke dvěma zločinům.
Bylo to velmi neobvyklé.
V našem okrese moc vražd nebývá.
Přemýšlel jsem, koho tam můžu poslat.
Začínali mi docházet vyšetřovatelé.
Volal jsem si s nadřízenými
a s lidmi na obou místech činu.
A pak mi zavolal vyšetřovatel z nemocnice, aby mě informoval,
že nehoda, kterou vyšetřoval, byla ve skutečnosti také střelba.
Muž sekal trávník, když v tom ho za bílého dne postřelili.
Stejně jako ostatní.
Měli jsme tři zavražděné,
ale žádného svědka, který by viděl střelce.
Byli jsme nervózní. Co se to tu sakra děje?
S ničím takovým se nikdo z nás nesetkal.
Bál jsem se, aby mě tam taky nezastřelili.
Nevěděl jsem, odkud se střílelo.
Roger už zažil hodně.
Ale z jeho pohledu jsem vycítil, že tohle nebude jen tak.
Měl strach.
Obraceli se na něj všichni nadřízení.
Ptali se ho, co ví. Nestávalo se často,
že by jim neměl co říct.
Neměli jsme svědky.
Všichni slyšeli výstřel, ale nikdo neviděl střelce.
Stoupal nám adrenalin, ale museli jsme ho krotit.
Snažili jsme se z toho nezbláznit.
Vezmi si ruční kameru, Dougu.
Najednou tam proudily zástupy reportérů a kameramanů.
Podívejte, za mnou se nachází čerpací stanice Mobil.
Právě tam došlo ke střelbě…
Snažili jsme se je držet dál od míst činu, ale bylo to náročné.
Neměli jsme na to dost lidí.
Nejnovější zprávy. Vyšetřovatelé pokračují…
…spojit tři střelby v okrese Montgomery,
muže na čerpací stanici, ženu na lavičce…
Bylo tam víc reportérů a kameramanů než policistů.
Dost nám komplikovali práci.
Střelec z okresu Montgomery je stále na svobodě.
Nemohli jsme ani mluvit s kolegy, protože policie tehdy používala
stejné vysílačky jako média.
A všechny jely naplno.
Tísňová linka.
Potřebujeme sanitku na roh Mills a Connecticut.
A je to tu zas.
O pár kilometrů dál došlo k další střelbě. A opět na čerpací stanici.
Zavolal jsem matce, protože na tu benzínku jezdila.
Řekl jsem jí, ať nevychází a rozhodně nejede nakupovat.
„Prostě zůstaň doma.“
Přišel za mnou Roger a říká:
„Dělám to nerad, ale máme další případ.
Musíme tam někoho poslat. Mohl bys ty?“
Jednalo se o mladou matku mezi 20 a 30 lety.
Slečna Rivera si vysávala vůz
zaparkovaný za námi u placeného vysavače, který tu stojí dodnes.
Kontaktovali jsme pana Riveru, manžela Lori-Ann.
Dorazil na místo činu.
Musel jsem mu oznámit, že mu zabili ženu.
Viděl jsem, jak se trápí.
Zeptal se: „Co mám říct dítěti?“
Pardon. Já…
Nic se neděje.
Dobrý.
Byl jsem rád, že jsem konečně v kanceláři.
Mohl jsem si sednout a v klidu si vše přebrat.
Snažil jsem se nějak vyznat ve všech těch informacích, co jsme měli.
Od policistů na noční směně jsme věděli o střelbě,
ke které došlo předešlou noc.
ZÁPIS NEHODY
Kolem šesté hodiny odpoledne zastřelili v nákupním centru pana Martina.
A opět střelce nikdo neviděl.
Měli jsme pět vražd.
2. ŘÍJNA, 18:04
Předešlou noc zastřelili pana Martina.
Druhý den ráno zastřelili jako první pana Buchanana.
Svědci slyšeli hlasitou ránu.
Mysleli, že mu explodovala sekačka a zasáhla ho.
Já vyšetřoval smrt pana Walekara na benzínce.
Sarah Ramos zastřelili v nákupním centru severně od pana Walekara.
A chudáka paní Riveru zastřelili na čerpací stanici Shell.
Obvykle podezřelého a oběť něco spojuje.
Nepracovali na jednom místě? Nebo třeba bydleli na jednom místě.
Nepohodli se snad s člověkem, který je všechny zastřelil?
Museli jsme promluvit s rodinami obětí,
abychom zjistili, jestli je něco spojuje.
Přesně to totiž detektivové dělají.
Dáváme dohromady dílky skládačky, abychom případ vyřešili.
Snažili jsme se to všechno zjistit a velitel mi řekl,
že si bere vyšetřování na starost.
Zapojila se do toho FBI.
ATF.
Docela se mi ulevilo, že nebudu pod takovým tlakem
a bude to řešit někdo jiný.
Dobrý den.
Začneme s 3. říjnem. Předešlé události můžeme probrat později.
Nedokážu uvažovat pozpátku. Mozek mi funguje jen dopředu.
Všechno má svou škatulku.
Jmenuju se Michael Bouchard. Byl jsem velící agent baltimorské pobočky
Úřadu pro alkohol, tabák, palné zbraně a výbušniny.
Jednou z povinností velícího agenta
bylo jednat s médii.
Když jsem dorazil, obléhalo policejní ústředí
asi 50 až 60 novinářů.
Vůbec jsem se na to netěšil,
zvlášť za takových okolností,
ale s Washingtonem za humny jsme pod drobnohledem.
Lidi vždycky zajímá, co se tu děje.
Agente Boucharde, která agentura převzala vyšetřování?
Kladli mi spoustu otázek.
Nic z toho…
…nikdo neřešil…
Neměli jsme moc svědeckých výpovědí a nevěděli jsme,
co přesně hledáme.
Takže jsme neměli tisku co říct.
Na to bohužel nemůžu odpovědět.
Agente Boucharde…
Děkuji.
Nejdůležitější stopy nám poskytla balistika.
ÚLOMEK STŘELY
Střely, které vyndali z obětí.
Projektily byly odvezeny do laboratoře ATF.
Asi kilometr od policejního ústředí.
V laboratoři pracoval Walter Dandridge, kterému jsem velmi věřil.
Byl to špičkový forenzní specialista. Jeden z nejlepších v zemi.
Pamatuju si, že Mike Bouchard byl jedním z hlavounů,
s kterými jsme se my obyčejní pracovníci moc nesetkávali.
Je to jen skromný chlap. Dělá svou práci, maká
a vyřeší spoustu případů.
Situace se stále vyvíjela.
Tlak na ně rostl a potřebovali okamžitě nějaké odpovědi.
První projektil a úlomky, které mi na zkoumání poskytli,
pocházely z pušky.
Byla to ráže .223, projektil Remington.
Všechny projektily vystřelené z jedné zbraně
budou mít na sobě stejné rýhy.
Podařilo se mi zjistit, že všechny oběti z prvního dne
byly zabity stejnou zbraní.
To byla důležitá stopa.
Jakmile jsme se dozvěděli, že střelec v Montgomery použil pušku,
věděli jsme, že je to ostřelovač.
To znamená, že střílel z velké vzdálenosti
a nikdo neviděl, odkud to jde.
To znamenalo, že střílel na velkou vzdálenost.
Nejspíš tak 15 až 30 metrů, ale možná i víc.
A tak museli detektivové rozšířit oblast pátrání
při hledání svědků.
Na čerpací stanici Mobil jsme svědkyni měli.
Viděla přes ulici bílou dodávku.
Svědci z případu Sarah Ramos viděli,
jak odtud ve spěchu odjíždí bílá dodávka.
Možná proto byly ty výstřely tak hlasité.
Rozléhaly se ze zadní části dodávky.
Třeba vrah otevřel dveře dodávky, vystřelil a hned je zase zavřel.
Proto nemáme žádné svědky, kteří by viděli podezřelého.
21:19:59 - 21:19:02
Na konci prvního dne jsme měli všichni dost.
Doufal jsem, že je po všem.
Už takhle máme co řešit.
Večer nám zazvonil telefon.
Ve Washingtonu, D.C. došlo k další střelbě,
těsně za hranicí mezi Washingtonem a okresem Montgomery.
Oběť neokradli, nikdo nikoho neviděl.
Bylo to neskutečné.
Jak je možné, že pořád vraždí? A jak to všechno souvisí?
Za den a kus šest kulek, šest vražd.
3. ŘÍJNA 4. ŘÍJNA
Následujícího dne začali novináři kempovat před budovou.
Nejen na ulici před policejním ústředím,
ale i na parkovišti.
Když jsme vyšli ze dveří, slétli se na nás.
Dnes v šest hodin proběhne další tisková konference.
Třeba se dozvíme něco víc.
Nedokázali jsme říct, co se to děje.
Tehdy ještě ne.
Média z toho dělala senzaci. Televize, rozhlas i tisk.
A policejní náčelník rozkázal,
abychom veřejnosti oznámili, že hledáme bílou dodávku.
Je to Ford Econovan.
Věděli jsme, že bez médií to nevyřešíme.
Veřejnost byla našima očima a ušima.
Dobře si je prohlédněte. Jestli víte o někom, kdo v nich jezdí…
Mějte to na paměti.
Pokud takovou dodávku uvidíte, zavolejte nám.
Policisté zastavují a prověřují bílé dodávky.
Lidé nám začali volat ve velkém.
Někdo viděl bílou dodávku na jedné křižovatce,
druhý zase na jiné.
U nákupních středisek nebo čerpacích stanic.
Ale žádný z řidičů nebyl na ty vraždy nijak napojený.
Tísňová linka, co se stalo?
Na parkovišti zastřelili ženu.
Dýchá?
Nevím.
4. ŘÍJNA, 14:27, PŘEŽIVŠÍ
Střelba na Caroline Seawell v okrese Spotsylvania ve Virginii
změnila rozsah celého vyšetřování.
Najednou jsme měli případ v jiné jurisdikci.
Spekulovali jsme, že střelec nebo střelci jsou nyní v pohybu.
A budou si vybírat oběti v různých oblastech.
Jaký mají motiv?
Zdálo se, že je výběr obětí náhodný.
Jak máme být krok před vrahem, abychom zjistili, kde udeří příště?
Dokud nebudeme znát motiv, nemůžeme ten případ nikdy rozlousknout.
Rozhodli jsme se rozšířit tým.
Trochu blíž.
Vezmete mi nos?
Rozhovor s April Carol, podruhé. Klapka.
Byla jsem doma, když mi zazvonil telefon. Má nadřízená se zeptala: „Sedíš?“
Odpověděla jsem: „Jasně. Co se děje?“
Řekla, že mi musí přidělit případ vraždícího ostřelovače.
S rodinou jsme bydleli ve Washingtonu krátce.
Bylo to poprvé a naposled, kdy mi velela žena.
Taky měla děti a zeptala se,
jestli to zvládnu.
„Vím, že máš děti a teprve si zvykáte.“
Odpověděla jsem, že jsem si zrovna našla chůvu. A že to zvládnu.
„Dej mi to. Jsem připravená.“
4. ŘÍJNA 7. ŘÍJNA
Byla jsem doma, snídala jsem a chystala se do práce.
Mimořádné zprávy. 13letý chlapec je v kritickém stavu.
Najednou se mi udělalo zle. Bože můj.
…policisté hledají…
Tentokrát postřelili zcela nevinné dítě, když bylo ve škole.
Tohle přehnal. Postřelil dítě.
Odteď to bude osobní.
7. ŘÍJNA, 8:09, PŘEŽIVŠÍ
Byl to pro mě šok. Sama jsem měla tři chlapce
a najednou ani školy nebyly bezpečné.
Co když zastřelí moje dítě?
V tu chvíli mi došlo, že střelec moc dobře ví,
jaký strach v lidech vyvolává.
Lidé se báli o život.
A on se rozhodl zajít ještě dál a postřelit dítě.
Aby zjistil, jak bude veřejnost reagovat.
Po střelbě na Irana Browna
se všichni pustili do vyšetřování s obrovským nasazením a vervou.
Nikdo nechtěl jít domů ani si brát volno.
Budeme makat nonstop, dokud je nechytíme.
Pokud máte jakékoli informace,
zavolejte na policejní linku. Číslo je 240.
Jakmile jsme zveřejnili číslo na linku, strhla se lavina telefonátů.
Měli jsme sto telefonů obsluhovaných sto zaměstnanci z různých agentur.
Všichni zapisovali tipy do databáze, abychom je mohli prověřit.
Mým úkolem bylo je procházet
a rozhodovat podle dosavadních poznatků,
které musíme prověřit jako první.
Bála jsem se, aby mi nic neuniklo.
Nevěděla jsem, co hledám. Člověk u toho dost spoléhá na instinkt.
7. ŘÍJNA 8. ŘÍJNA
Ze zkušeností vím, že sérioví vrazi
se účastní tiskových konferencí,
vrací se na místa činu
a sledují policisty při vyšetřování.
Proto jsme si přehráli záznam z tiskové konference
a hledali podezřelé jedince.
Všichni jsme si byli vědomi, že vrah může být mezi námi.
Po tiskové konferenci šel nějaký člověk
nahoru na pódium.
A procházel si dokumenty, které tam náčelník Moose nechal.
Přišlo nám to podezřelé.
V té době byl náš hlavní podezřelý.
Museli jsme zjistit, o koho se jedná.
Když jsem jela druhý den do práce a zastavila na semaforu…
Otočila jsem se do strany a uviděla muže, který mi přišel povědomý.
Rychle jsem začala přemýšlet a vzpomněla si na tu fotku.
Přejížděla jsem očima z fotky na auto.
Musel to být on.
Mám toho ostřelovače na dosah.
Musím něco udělat.
Tak co teď?
Přece ho nemůžu jen tak zastavit. Je tu moc aut a lidí.
Sledovala jsem ho do průmyslového areálu, kde zaparkoval.
Kdybych tam šla sama,
mohl by mi zmizet a přišla bych i o auto.
Tak jsem zavolala vedoucímu vyšetřování,
že potřebuju posily. Nakonec se nám ho podařilo zatknout.
VYŠETŘOVACÍ MÍSTNOST
Třeba to je on a máme ho.
Možná jsme dopadli vraha.
Během výslechu jsem si důkladně prohlížela, jak se tvářil,
když mu došlo, že ho podezříváme z těch vražd.
„Co? Vy myslíte, že jsem to byl já? Ne.“
Vysvětlil nám, že ho ten případ fascinuje.
Viděla jsem, jak reagují nevinní lidé a jak pachatelé.
Musela jsem uznat,
že ten pitomec byl jen ve špatnou dobu na špatném místě.
Prověřili jsme si jeho alibi
a mluvili s jeho ženou. Během několika minut
jsme ho mohli ze seznamu podezřelých vyškrtnout.
Do háje. Být to on,
mohli jsme ho chytit a lidé by zase byli v bezpečí.
Vrah přezdívaný policií „sériový ostřelovač“
terorizuje celý Washington.
Kdykoli došlo k další střelbě,
připadali jsme si v koncích. Vyčítali jsme si,
že se nám ho nepovedlo zastavit.
Rádi bychom to už vyřešili…
Lidé byli vyděšení k smrti.
Snažíme se.
Školy rušily sportovní utkání.
A zrušily i přestávky.
Střelec zaútočil na deset lidí, osm z nich zabil
a nadále terorizuje okolí Washingtonu.
Poslední obětí je 53letý Kenneth Bridges.
Netušili jsme, kde udeří příště.
Bylo to jako držet v ruce písek.
Neustále nám utíkal mezi prsty. Nedal se chytit.
8. ŘÍJNA 14. ŘÍJNA
Seděla jsem v práci u stolu a procházela si stopy.
Agentovi vedle mě zazvonil mobil.
Volal mu jiný agent z Home Depotu ve Falls Church.
Byl v obchodě a zaslechl střelbu.
Přesně tam se toho dne chystal můj manžel
i s našimi třemi syny.
Když jsem slyšela, že jde o Home Depot ve Virginii, zpanikařila jsem.
Nevěděla jsem, kde jsou. Celá vyděšená jsem se tam rozjela.
Naštěstí mi zavolali, že jsou v pořádku doma.
„To jsem potřebovala vědět. Ozvu se.“
Dorazila jsem na místo činu a šla po obřím parkovišti
směrem k velitelskému stanovišti.
A zazvonil mi soukromý mobil.
Volal mi táta z Los Angeles.
Řekla jsem mu: „Ahoj, tati. Mám se dobře. Jsem v pořádku,
ale nemůžu mluvit.“
„Já vím, že ne.
Dívám se, jak jdeš po parkovišti k místu činu.“
Další zastřelená žena. Podle policie ji má na svědomí…
Vyděsilo ho, že mě vidí ve zprávách.
Protože stejně tak mě může vidět i podezřelý a zastřelit mě.
Nasadil mi brouka do hlavy.
Pamatuju si, jak jsem to položila a říkala si, že má pravdu.
Klidně nás mohl zastřelit.
Nemohla jsem to dostat z hlavy.
Když mi ten případ přidělili, vůbec jsem netušila,
jak moc budu vystresovaná a nervózní,
až ho budu řešit.
14. ŘÍJNA 19. ŘÍJNA
Byla sobota večer.
Se ženou jsme poprvé společně povečeřeli
asi po týdnu a půl.
Bavili jsme se o dětech.
A najednou mě vyrušil telefon.
V Ashlandu ve Virginii došlo k další střelbě.
Měli forenzní důkazy, které by nám to mohly pomoct vyřešit.
Řekl jsem ženě, že musím zpátky do práce.
Vzala to statečně.
Neřeknu, co mi odpověděla, ale…
Každý ženatý chlap to zná.
19. ŘÍJNA, 19:59
Jeffrey Hopper. Měl vážná poranění, ale naštěstí přežil.
Jel s manželkou po I-95, zastavili se na večeři.
Najednou jeho žena uslyšela výstřel.
Myslela, že to šlo z lesa.
Technici tam našli vzkaz v plastovém obalu připevněném ke stromu.
Jo, přečtu to.
„Pro vás, pane policisto. Říkejte mi bůh. Nedávejte to do tisku.
Jestli to radši chcete zastavit než nás chytit,
musíte přijmout naše požadavky. Nevyjednáváme.“
Chtěli, abychom na účet Bank of America vložili deset milionů dolarů
pomocí kreditní karty.
„Snažili jsme se vás kontaktovat a zahájit vyjednávání, ale bez reakce.“
To bylo pro případ zásadní.
Zkoumali jsme, jestli nám nevolali,
abychom o nich zjistili něco víc.
Kontaktoval strážníka Dericka…
který pracoval na oddělení styku s médii a řekl mu,
že měli prsty ve střelbě, loupeži a vraždě,
ke kterým došlo v Alabamě.
Zpočátku se vyšetřovatelům nezdálo, že by to nějak souviselo.
Ke střelbě došlo velmi daleko
a asi měsíc před prvním případem v okrese Montgomery.
Ale takovou stopu stačilo poslat agentovi do Alabamy,
aby to celé prověřili.
Dva lidé odcházeli z podniku,
když v tom k nim někdo přišel, zastřelil je,
ukradl jim tržbu a utekl pryč.
Podezřelý měl u sebe střelecký časopis Shooters.
A jak utíkal, ten časopis upustil.
Probírali jsme s tím detektivem důkazy z místa činu.
Řekl, že z toho časopisu odebrali otisky prstů.
Zadali je do alabamského identifikačního systému,
ale nenašli shodu.
Tak jsme ty otisky zadali do národní databáze a našli shodu.
Otisky patřily 17letému chlapci jménem Lee Boyd Malvo.
Byl to důležitý okamžik. Konečně jsme se měli čeho chytit.
Byl to imigrant ze Západní Indie, kterého zadrželi,
když přejel hranice z Kanady do Spojených států.
A tehdy mu odebrali otisky prstů.
Ptali se ho, s kým tam je. Odpověděl, že s jedním starším mužem.
Ten člověk měl všechny potřebné dokumenty. Jmenoval se John Allen Muhammad.
Měla jsem za úkol prověřit,
co všechno můžeme na Muhammada vytáhnout.
Sloužil v armádě pod jménem John Allen Williams.
Měl soudní zákaz přiblížení, o který požádala jeho bývalá žena,
aby se nemohl vídat s dětmi,
protože je na poměrně dlouhou dobu unesl.
Od té chvíle jsem věděla,
že už známe pachatele a že je dopadneme.
Konečně po třech týdnech přišla chvíle, kdy se nám zadařilo.
Vypadalo to, že případ konečně vyřešíme.
Procházeli jsme záznamy z Virginie a D.C.
a všechny národní databáze, abychom Muhammada našli.
Nejvíc jsme se zaměřili
na auto registrované na Johna Allena Muhammada.
Byl to modrý Chevrolet Caprice pořízený v New Jersey.
Znali jsme poznávací značku a jméno… Teda dvě jména.
A všichni jsme přemýšleli,
co s tím budeme dělat, když nevíme, kde se nachází.
Modlili jsme se, ať je dopadneme dřív, než budou zas zabíjet.
Na Oxen Hill zastřelili řidiče autobusu.
Mám strach. Prosím, pošlete pomoc. Jsem v autobuse.
Byli jsme tak blízko… ale jen na chvíli.
Měli jsme další oběť.
Takhle nervózní jsme ještě nebyli.
Snažili jsme se to co nejrychleji vyřešit.
Zabývali jsme se jen tím nejdůležitějším, abychom je našli.
19. ŘÍJNA 23. ŘÍJNA
Byl vydán zatykač…
Měl jsem noční směnu a v kanceláři běžela zapnutá televize.
Hledají vínový nebo modrý Chevrolet sedan.
Překvapilo mě, když jsem slyšel, že hledáme modrý Chevrolet,
když nám spousta lidí volala na tu dodávku.
Chystal jsem se odejít z kanceláře
a velitel zásahové jednotky
mě zastavil a řekl: „Neodcházej. Myslím, že našli to auto.“
Volal si se státní policií.
Auto, které hledáme, viděli ve Washingtonu na odpočívadle.
Prý v něm někdo sedí.
Ale neví to jistě, protože má tmavá okna.
Rychle jsem vyrazil z kanceláře.
Nechtěl jsem, aby za námi jeli novináři, tak jsem nezapínal houkačku.
Sešli jsme se s policisty kousek od odpočívadla.
Doufal jsem, že máme správné auto a správné lidi.
A že v tom autě najdeme důkazy,
které je spojí se všemi těmi útoky.
Dorazili jsme k místu setkání.
Mluvil jsem s kapitánem, který vedl tým státních policistů.
Řekl nám, že zásahovka už dorazila.
Vyrazili do lesa směrem k autu. A tak jsme vyčkávali.
Netrpělivě jsme čekali na potvrzení, že je zatkli.
Snad se u toho nikdo nezraní.
Osmnáct vteřin.
Hlavou mi běžela spousta věcí.
Hladina adrenalinu stoupala.
A pak mi zavolali.
Zásahový tým rozbil okýnka po obou stranách vozu.
A vytáhl je oba ven.
Viděl jsem oba podezřelé, Muhammada a Malva.
Záměrně je rozestavili kolem vozu,
aby se spolu nemohli bavit.
Všude byly střepy.
Prohledali vůz.
V kufru byla díra.
Vlezli si do kufru a stříleli z něj.
Když jsme zvedli zadní sedadlo, našli jsme pod ním pušku.
Bylo po všem.
Takže…
- Jaký máte názor na náčelníka Moose? - Milujeme ho!
Vyšli jsme ze dveří
a lidé jásali. Děti držely v rukách cedule.
Úplně nás to zaskočilo.
Snažili jsme se soustředit na proslov.
Díky. Omlouvám se za to čekání.
Toho dne neměli novináři moc otázek.
Byli rádi, že jim máme co říct.
Třetího října Prem Kumar Walekar v okrese Montgomery.
Třetího října Sarah Ramos v okrese Montgomery.
Začal vyjmenovávat jména všech obětí. Slzy mi stékaly po tváři.
Velmi se mi ulevilo, ale zároveň se konečně dostavila únava.
Naše myšlenky a modlitby patří všem obětem těchto útoků. Díky.
Synové poslouchali, co říká, a koukali z televize na mě
a zpátky na televizi.
Najednou jim to došlo. „Mami, chytilas ho.
Proč brečíš?
Konečně budeme mít přestávky!“
A začali radostí skákat a plácat si.
Pak přestali a řekli: „Že jo, mami?“
A já na to: „Ano, budete mít přestávky.“
Byla jsem dojatá radostí.
JOHN ALLEN MUHAMMAD A LEE BOYD MALVO ZABILI 17 LIDÍ A DALŠÍCH 10 ZRANILI
SEDMNÁCTILETÝ LEE BOYD MALVO BYL ODSOUZEN K DOŽIVOTÍ BEZ MOŽNOSTI PROPUŠTĚNÍ
JOHN ALLEN MUHAMMAD BYL ODSOUZEN ZA VRAŽDU
A V ROCE 2009 POPRAVEN
Překlad titulků: Michael Novotný