En mand er død på Aspen Hill Road.
Hvilken mand?
Åh gud. Det er…
Frue, fortæl mig, hvad problemet er.
En mand er blevet dræbt foran mig.
Vi har en såret, der er blod overalt ved tankstationen…
Det var ikke et statisk gerningssted. Det var ikke sikret.
Jeg gik til bagagerummet og fandt en skudsikker vest.
Hvis der var en skytte derude, måtte vi sørge for ikke at blive skudt.
Og så brød kaos bogstaveligt talt ud.
-Montgomery County. -Nogen er blevet skudt.
Vi skal bruge en ambulance til hjørnet af Mills og Connecticut.
Hun har blod ud af næsen og munden.
Man tænkte ikke: "Hvornår stopper det," men "hvad bliver det næste?"
Alarmcentralen.
-Det lød, som om han blev skudt. -En dame er blevet skudt.
Jeg er bange.
Jeg tænkte: "Åh nej, det bliver et helvede."
Godmorgen.
Jeg er Terry Ryan, pensioneret betjent fra Montgomery County, Maryland.
Min far var i TV-branchen.
Han var i ledelsen for en af de lokale tv-stationer,
og han tog ud til gerningssteder.
Og han tog mig ofte med.
Jeg har minder helt tilbage som tiårig, hvor vi kørte i bilen
på vej til en begivenhed i nærheden.
Mine venner syntes, det var sært.
Det var min introduktion til drabsefterforskning.
Jeg blev ansat i afdelingen for alvorlige forbrydelser.
Jeg var i drabsafdelingen, da disse hændelser skete,
og det var alt andet end en normal morgen.
3. OKTOBER 2002
Det skete på hjørnet af Aspen Hill Road, som går fra Washington til forstæderne.
Det var stadig myldretid den morgen.
Flere betjente var allerede på stedet
og havde afspærret området.
Og de interviewede folk, der stod omkring.
En dame havde hørt et knald, da hun stod og pumpede benzin.
Hun hørte offeret sige: "Jeg er blevet skudt," da han faldt om.
Ingen så nogen løbe eller en bil sætte farten op.
Intet kunne antyde, hvad der var sket.
Vi havde en generel idé om, hvor skuddet kom fra,
men vi vidste ikke, om det kom fra en forbipasserende bil,
eller fra indkøbscentret på modsatte side.
Jeg ledte efter projektilet.
Eller et hylster.
Og vi fandt ikke noget.
Min overordnede, Roger Thomson,
stod i spidsen for mit hold.
Roger er den bedste leder, man kan forestille sig.
I skal…
Det har vi gjort.
Har I?
Jeg voksede op i Montgomery County i Maryland. Jeg gik i skole der.
Og så arbejdede jeg der hele min karriere.
Jeg var politibetjent i 30 år.
Jeg var kriminalbetjent i 20 år.
Jeg nød virkelig at samle brikkerne
for at løse puslespillet.
KLOKKEN 08.25
Jeg ankom til Mobil-tankstationen, og Terry Ryan fortalte mig,
hvad der var sket.
Så fik jeg et opkald om…
…at der var sket endnu et skyderi.
En kvinde blev skudt, mens hun sad på en bænk foran en fastfoodrestaurant.
Kun en kilometer væk.
Så jeg havde to forskellige gerningssteder på få minutter.
Meget usædvanligt.
Vi har ikke så mange mord i Montgomery County.
Jeg tænkte på, hvem jeg ellers kunne sende.
For jeg var løbet tør for folk at sende ud til gerningsstedet.
Jeg talte med cheferne i mobilen,
og jeg talte med folk ved begge steder,
da jeg fik et opkald fra en efterforsker ved hospitalet,
der ville fortælle om en hændelse, der havde vist sig at være et skyderi.
Offeret slog græs, da han blev skudt ved højlys dag,
ligesom de andre.
Så nu havde vi tre mordofre,
og vi havde ingen øjenvidner, der havde set den, der skød.
Vi havde et problem. Hvad fanden foregik der?
Vi stod med noget, vi aldrig havde oplevet før.
Jeg var bange for at blive skudt, mens jeg var der.
Jeg vidste ikke, hvor skuddene kom fra.
Roger havde set det hele.
Men jeg kunne se i hans øjne, at han havde en anden stemning.
Intens.
Alle cheferne i kommandokæden gik til Roger.
"Hvad ved du?" Og han var i en uvant situation. Der var meget lidt at sige.
Vi havde ingen vidner.
Alle hørte skuddet, men ingen så det.
Adrenalinen kører løs,
og man forsøger at stoppe den fra at overtage.
Man prøver grundlæggende ikke at miste besindelsen.
KLOKKEN 09.30
Film håndholdt, Doug.
Nu havde vi en jævn strøm af journalister og kamerafolk på vej.
Se bag mig. Dette er Mobil-tankstationen. Her fandt skyderiet sted…
Vi forsøgte at holde dem væk, men det var svært,
for vi havde ikke nok folk.
Seneste nyt. Efterforskerne fortsætter med…
…at forbinde tre skyderier: En mand, der tankede benzin, en kvinde på en bænk…
Der var flere journalister og kamerafolk end politibetjente.
Det gjorde det lidt sværere for os at gøre vores arbejde.
I Montgomery County er gerningsmanden stadig på fri fod.
Det var svært at tale med sine kollegaer, for medierne og politiet
brugte samme radiosystem dengang.
Og der var så meget radiotrafik.
KLOKKEN 09.58
Alarmcentralen.
Send en ambulance til hjørnet af Mills og Connecticut.
På den igen.
Der var skudt endnu en på en tankstation et par kilometer væk.
Jeg ringede til min mor, for hun kom ofte der,
og jeg bad hende blive indenfor og væk fra butikker.
"Bliv i huset."
Roger kom til mig og sagde:
"Jeg hader at gøre det mod dig, men der endnu en hændelse.
Vi må have nogen derhen. Gør du det?"
Det var en hændelse med en ung kvinde i 20'erne. En mor.
Frøken Rivera støvsugede sin bil,
der holdt parkeret lige derovre ved mønt-støvsugeren, der stadig står der.
Hr. Rivera, Lori-Anns mand, blev kontaktet.
Han ankom til stedet.
Jeg fortalte ham om hans kones død.
Jeg kunne se følelserne. Han sørgede.
"Hvad siger jeg til mit barn?"
Undskyld, det er bare…
Tag dig god tid.
Jeg er okay.
Det var godt at komme på kontoret og sidde ned,
så jeg kunne prøve at samle tingene.
Jeg kunne tage al min information og forsøge at finde hoved og hale i det.
Vi fik information fra nattevagten
om endnu et skyderi, der fandt sted natten før.
Omkring klokken 18 blev hr. Martin skudt i et indkøbscenter,
og selvfølgelig var der endnu en gang ingen øjenvidner. Intet.
Nu havde jeg fem skyderier.
Aftenen før blev hr. Martin skudt.
Den følgende morgen var det første skyderi med hr. Buchanan.
Vidner hørte et højt knald.
De troede, hans plæneklipper var eksploderet og ramte ham.
Walekar blev skudt ved Mobil-stationen.
Sarah Ramos blev skudt
i butikscentret nord for Walekar.
Og så blev stakkels Rivera skudt ved Shell-stationen.
Ofte er der en forbindelse mellem et offer
og den mistænkte.
Arbejder de alle samme sted? Bor de alle samme sted?
Havde de alle en konfrontation med den person, der skød?
Man må snakke med offerets familie for at se, om der er en forbindelse.
Det er ens hovedmål som kriminalbetjent.
Man prøver at samle brikkerne som et puslespil.
Vi forsøgte at samle information, og min chef fortalte mig,
han ville stå i spidsen for efterforskningen.
FBI var involveret.
ATF var involveret.
Så det var en lettelse,
at presset blev lettet og gik til nogle andre.
Hej.
Lad os begynde den 3. oktober, og så kan vi tage tidligere ting senere.
Min hjerne kan ikke gå baglæns. Kun fremad, det hele er opdelt.
Jeg er Michael Bouchard.
Jeg var specialagent med ansvar Baltimore-kontoret
i ATF, agenturet for alkohol, tobak, våben og eksplosiver.
En af mine pligter som agent for kontoret var at håndtere medierne.
Da jeg ankom, var der nok 50-60 mediefolk
udstationeret ved politiets hovedkvarter.
Jeg så ikke frem til at gøre det,
især ikke under disse omstændigheder,
men Washington D.C.-området er som en fiskebowle.
Der er folk overalt, der kigger ind.
Agent Bouchard, hvilket agentur styrer efterforskningen?
De stillede mange spørgsmål.
Intet af dette…
…ikke håndteret…
Vi havde ikke mange vidneudsagn, og vi vidste ikke, hvad vi ledte efter.
Så der var ikke meget at give pressen.
Det kan jeg desværre ikke svare på.
Agent Bouchard…
Tak.
Vores vigtigste beviser var ballistikken.
KUGLEFRAGMENT
Kuglen, der blev taget fra hvert af ofrene.
Disse projektiler blev bragt til laboratoriet.
Tæt på hovedkvarteret.
Jeg stolede på Walter Dandridge, der arbejdede i vores laboratorium.
Han var en førsteklasses retstekniker. Nok en af de bedste i landet.
Jeg husker Mike Bouchard, han er en af de store kanoner,
som os på lavt niveau ikke så ofte kommer i kontakt med.
Han er bare en ydmyg fyr, der gør sit job, slider i det
og løser mange gode sager.
Det var en løbende situation.
Presset voksede, og de ville have svar med det samme.
Det første projektil og de fragmenter, jeg fik,
kunne jeg spore til at være affyret fra en riffel.
Det var et kaliber .223 Remington-projektil.
Hvert projektil, der affyres fra et enkelt skydevåben,
har de samme individuelle mærker.
Jeg kunne fastslå, at hvert af skyderierne den første dag
blev udført med samme skydevåben.
Det var et stort gennembrud.
Efter vi fik slået fast, at en riffel blev brugt i skyderierne,
tænkte vi, det var en snigskytte.
Det er nogen, der skyder på lang afstand, hvor man ikke ser, hvor de skyder fra.
Det betød, at der blev skudt på lang afstand,
nok 15-30 meter, hvis ikke mere.
Så vi udvidede eftersøgningsområdet.
Vi ledte efter vidner.
Ved Mobil-tankstationen var der et vidne,
der havde set en hvid kassevogn på den anden side af gaden.
Vidnerne ved Sarah Ramos-skyderiet
så en hvid kassevogn forlade området hurtigt.
Måske lød skuddene så høje,
fordi de gav genlyd omme bag i den hvide kassevogn.
Måske løftede de bagsmækken, skød og lukkede den.
Derfor havde ingen rent faktisk set den mistænkte.
KLOKKEN 21.20
Da første dag nærmede sig afslutningen, var vi alle ret trætte.
Jeg håbede, at det var overstået, så vi kunne opklare det, der var sket.
Det var om aftenen. Vi fik et opkald.
Endnu et skyderi i Washington,
lige ved grænsen til Montgomery County.
Han blev ikke røvet, ingen så noget.
Det var surrealistisk.
Hvorfor skete det stadig, og hvad var forbindelsen?
På lidt over en dag har der været seks kugler og seks mord.
3 . OKTOBER
4. OKTOBER
Dagen efter var medierne begyndt at slå lejr.
Ikke kun på gaden foran politiets hovedkvarter,
men også på parkeringspladsen.
De kom frem, når vi gik ud ad døren.
Han holder endnu et pressemøde i aften klokken 18.
Måske ved han mere.
Vi kunne ikke forklare, hvad der var sket.
Ikke på det tidspunkt.
Det var overalt i medierne. I fjernsynet, radioen og aviserne.
Og politichefen traf beslutningen om at fortælle offentligheden,
vi ledte efter nogen i en hvid kassevogn.
Det er en Ford Econovan.
Vi vidste, vi ikke kunne løse sagen uden medierne.
Offentligheden var vores øjne og ører.
Se venligst her. Kender man nogen, der kører i sådan en…
"Hav det i baghovedet. Hvis man har set noget lignende, så ring.
Eller hvis man ser noget lignende i fremtiden."
Hvide vogne stoppes og undersøges…
Vi fik mange opkald.
De så en hvid kassevogn ved dette kryds,
eller de så en hvid kassevogn ved dét kryds.
Det var ved indkøbscentre og tankstationer,
men ingen af informationerne forbandt en chauffør med skyderierne.
KLOKKEN 14.30
-Spotsylvanias alarmcentral. -En dame er skudt på parkeringspladsen.
-Trækker hun vejret? -Det ved jeg ikke.
OVERLEVEDE
Skyderiet af Caroline Seawell i Spotsylvania, Virginia,
ændrede efterforskningen helt.
Nu var det forskellige myndighedsområder.
Man spekulerede, om gerningsmanden var i bevægelse
og ville gå efter folk i forskellige områder.
Hvad var motivet?
Skyderierne virkede tilfældige,
så hvordan holdt man sig et skridt foran og regnede næste gang ud?
Indtil vi fandt et motiv, ville det være svært at løse sagen.
Så vi besluttede at udvide holdet.
Lidt tættere.
Tager du min næse?
April Carol-interview, take to. Mærke.
Jeg var hjemme, min telefon ringede, og min chef sagde: "Sidder du ned?"
Jeg sagde: "Ja, hvad så?"
Hun sagde: "Jeg er nødt til at sætte dig på snigskytte-sagen."
Min familie og jeg var lige flyttet til Washington.
Det var første gang, jeg havde en kvindelig chef,
som også var mor, og hun sagde: "Kan du klare det?
Jeg ved, du har børn, og er ved at falde til."
Jeg havde fundet en barnepige, så vi kunne få det til at fungere.
"Send mig ind, træner, jeg er klar."
4 . OKTOBER
7 . OKTOBER
Jeg sad derhjemme og spiste morgenmad inden arbejde.
Seneste ny. En 13-årig dreng er i kritisk tilstand. Politiet…
Det var overvældende, nærmest kvalmende: "Åh gud."
…søger skarpskytten…
Nu var et helt uskyldigt barn blevet skudt i skolen.
Det er uacceptabelt at skyde et barn.
Nu bliver det personligt.
OVERLEVEDE
Det ramte mig hårdt som mor til tre drenge,
at skolerne ikke var sikre.
Kunne det ske for mit barn?
Det fik mig til at indse, gerningsmanden var bevidst om den frygt,
de skabte i området.
At folk var rædselsslagne,
og det tog de til et helt nyt niveau ved at skyde et barn.
For at se offentlighedens reaktion.
Efter Iran Brown-skyderiet
var følelserne og intensiteten på et absolut højdepunkt.
Man ville ikke holde fri eller tage en pause.
Sagen var fuldtid, døgnet rundt, indtil de blev fanget.
Hvis man har oplysninger om sagen,
skal man ringe til tiplinjen. Nummeret er 240…
Så snart nummeret kom frem, var der en storm af opkald.
Vi havde 100 telefoner med 100 ansatte fra alle bureauer,
der tog imod tips og satte dem i systemet.
Mit job var at gennemgå tips
og besluttede ud fra vores viden,
hvilket spor, der skulle prioriteres.
Presset var stort, for man ville ikke overse noget.
Jeg vidste ikke, hvad jeg ledte efter, så meget af det var instinkt.
7. OKTOBER
8. OKTOBER
Ved serieforbrydelser sker det ofte, at forbryderen er til pressekonferencen.
De vender tilbage til gerningsstedet for at observere politiets arbejde.
Så vi kiggede videoen fra nyhedskonferencen igennem
efter mistænkelig adfærd.
Vi var alle klar over, at morderen kunne være blandt os.
En person på videoen efter pressekonferencen
gik op til podiet
og bladrede gennem papirerne, som politichef Moose havde efterladt.
Og det fandt vi ret underligt.
Han var vores hovedmistænkte.
Så vi måtte lede efter denne mand.
Jeg var på vej på arbejde næste dag og holdt ved et kryds.
Jeg kiggede til siden og så en, jeg følte, at jeg kendte.
Så fik hjernen hurtigt bearbejdet det, og jeg huskede billedet.
Jeg kiggede på billedet og på bilen og…
…det var ham.
Det kunne være snigskytten lige ved siden af mig.
"Jeg må gøre noget.
Okay, hvad gør jeg nu?"
Jeg kunne ikke stoppe ham der. Der var for mange biler og folk.
Jeg fulgte ham ind i et kompleks, hvor han parkerede.
Hvis jeg gik ind alene,
kunne jeg misse ham og miste bilen af syne.
Så jeg ringede og fik min chef fra holdet på sagen,
og med assistance fik vi manden i varetægt.
AFHØRINGSLOKALE
Måske havde vi ham nu.
Måske havde vi morderen.
Under forhøret husker jeg især udtrykket på hans ansigt,
da det gik op for ham, at han var mistænkt for skyderierne.
"Vent, hvad? Tror I, det var mig? Tror I, det er mig? Nej. "
Han fortalte, at han bare var besat af sagen.
Jeg har set oprigtigt uskyldiges reaktion over for skyldiges,
så jeg slog hænderne op: "Han var bare på forkerte sted på forkerte tidspunkt."
Vi tjekkede alibier.
Vi talte med hans kone, og der var flere ting,
som hurtigt lod os udelukke ham.
Pokkers. Havde det bare været ham,
så havde vi fanget ham, og folk var sikre igen.
Manden, som politiet kalder en flygtig serie-snigskytte,
terroriserer Washington-regionen.
Hver gang, der var et nyt skyderi,
sank hjertet lidt med en fornemmelse af fiasko,
fordi vi ikke havde stoppet det.
Vi ville gerne have løst det nu…
Folk var bare bange.
…gør vores bedste,
Skoleidræt blev aflyst.
Frikvarterer blev aflyst.
Ti er blevet skudt, og otte er døde under snigskyttens hærgen.
Det seneste offer er 53-årige Kenneth Bridges.
Vi anede ikke, hvor det ville ske næste gang.
Det var som en håndfuld sand i hånden.
Det bliver ved med at rinde ud, og man kan ikke gribe det.
8. OKTOBER
14. OKTOBER
Jeg sad ved skrivebordet og kiggede på spor,
da agenten ved siden af mig fik et mobilopkald
fra en anden agent, der var i en Home Depot-butik i Falls Church
og havde hørt skud.
Min mand var ude med mine tre drenge og skulle forbi en Home Depot den dag.
Panikken, da jeg hørte: "Home Depot i Virginia,"
når jeg ikke vidste, hvor de var, gjorde mig helt svimmel på vej derhen.
Heldigvis ringede de og sagde: "Vi er derhjemme."
Jeg sagde: "Tak, det var alt."
Da jeg ankom til stedet, krydsede jeg en kæmpe parkeringsplads
mod vores kommandocentral.
Min privattelefon ringede.
Det var min far i Los Angeles,
og jeg sagde: "Hej far, jeg er okay, men jeg kan ikke tale lige nu."
"Det ved jeg. Jeg kan se dig gå på parkeringspladsen ved et gerningssted.
Endnu en kvinde er død, fortalte politiet…
Han panikkede over, at hvis han kunne se mig i nyhederne,
så kunne gerningsmanden også, og jeg kunne blive skudt.
Det fik mit hoved til at snurre.
Jeg husker at putte telefonen i lommen og tænke, han havde ret,
og at vi stod blottede ude i det fri.
Jeg kunne ikke glemme det.
Jeg anede ikke, da jeg blev tildelt denne sag,
hvor meget intensitet, angst og stress,
der ville medfølge.
14. OKTOBER
19. OKTOBER
Det var lørdag aften.
Min kone og jeg spiste sammen for første gang i nok halvanden uge.
Vi indhentede det seneste nyt med vores børn.
Jeg blev afbrudt af et opkald om,
at der havde været endnu et skyderi i Ashland, Virginia.
De havde retstekniske beviser, der kunne hjælpe med sagen.
Jeg sagde til min kone, jeg måtte tilbage på arbejde.
Hun tog det så pænt. Jeg vil ikke sige, hvad hun sagde, men…
Alle, der er gifte, ved det.
Jeffrey Hopper. Han havde alvorlige skader, men overlevede.
Han og hans kone kørte på I-95 og var stoppet for at spise middag,
da hans kone hørte et skud.
Hun troede, det kom fra et skovområde.
Retsteknikere fandt en besked klipset til et træ i en plastikpose.
Jeg kan læse den.
"Til dig, hr. Politi. Kald mig Gud. Giv det ikke til pressen.
Hvis det er vigtigere at stoppe mordene end at fange os,
vil I acceptere vores ufravigelige krav."
Kravet var ti millioner dollars i en Bank of America-konto
med et hævekort.
"Vi har forsøgt at kontakte jer for at indlede forhandlinger uden svar."
Det var et stort gennembrud.
"Lad os se, hvornår de kan have ringet, og finde ud af, om der er mere."
Han havde kontaktet betjent Derick fra medieafdelingen,
og han havde sagt:
at de var involveret i et skyderi, røveri og mord,
der fandt sted i Alabama.
Første mente efterforskerne ikke, at der var en forbindelse.
Skyderiet skete langt væk,
omkring en måned før det begyndte i Montgomery County.
Men man kunne give sporet til en FBI-agent i Alabama,
som så kunne undersøge det.
To personer var på vej ud fra en butik,
da en person kom hen og skød dem,
stjal pengene fra butikken og løb væk.
Den mistænkte bar på et Shooters-magasin.
Mens han løb, tabte han magasinet.
Vi talte med kriminalbetjenten om beviser fra gerningsstedet,
og han sagde: "Vi fik fingeraftryk fra magasinet."
De kørte det gennem systemet i Alabama, men fik intet match.
Så kørte vi fingeraftrykket gennem den nationale database og fik et match.
Fingeraftrykkene tilhørte den 17-årige Lee Boyd Malvo.
Det var et aha-øjeblik. Nu havde vi noget.
Han så ud til at være immigrant fra Vestindien, som blev tilbageholdt,
da han krydsede grænsen fra Canada til USA,
og der tog de hans fingeraftryk.
De spurgte Malvo, hvem han var, og han sagde, han kom med en ældre mand.
Den person havde gyldige papirer, og han hed John Allen Muhammad.
Jeg stod for at gennemsøge filerne for alt, vi kunne have om Muhammad.
Han tjente i hæren under navnet John Allen Williams.
Han havde et polititilhold mod sig, som hans ekskone havde bedt om,
så han ikke måtte se deres børn,
fordi han havde kidnappet dem i en længere periode.
Fra det øjeblik følte jeg, at det var dem, og at vi nok skulle fange dem.
Det var et af højdepunkterne i løbet af de tre uger,
da vi tænkte, vi kunne løse det her.
Vi tjekkede arkivet i Virginia og Washington,
samt alle nationale databaser, for Muhammad.
Det, vi fik mest på,
var et køretøj registreret til John Allen Muhammad.
Det var en blå Chevy Caprice, købt i New Jersey.
Vi havde en nummerplade, vi havde et navn, to navne,
men vi tænkte alle på:
"Hvad gør vi med det, når vi ikke ved, hvor de er?"
Og: "Lad os fange dem før næste drab."
En buschauffør er blevet skudt på Oxen Hill.
Jeg er bange. Send nogen. Jeg er på bussen.
Vi var så tæt på, og så alligevel ikke.
Vi havde endnu et offer.
Vi følte os nok mest pressede efter dét skyderi.
"Kom nu. Fart på.
Få samlet de vigtige brikker, så vi kan finde dem."
19. OKTOBER
23. OKTOBER
En føderal arrestordre er udstedt…
Jeg havde nattevagten, og det kørte i TV'et på vores kontor.
Det køretøj, de leder efter, er en bordeaux eller blå Chevy.
Det overraskede mig, at vi ledte efter en blå Caprice,
for vi havde mange spor på en hvid kassevogn.
Jeg var på vej hjem fra kontoret,
da en leder fra den taktiske enhed
stoppede mig og sagde: "Bliv. Jeg tror, de har fundet bilen."
Han talte med delstatspolitiet.
Bilen var blevet set i Washington County ved en rasteplads.
De mente, der var nogen i den.
Men de kunne ikke se det på grund af de mørke ruder.
Så jeg forlod hurtigt kontoret.
Vi ville ikke have medierne med os, så jeg tændte ikke for sirenen.
Vi skulle mødes med delstatspolitiet tæt på rastepladsen.
Jeg bad inderligt til, at det var den rigtige bil og de rigtige folk.
Og at der var beviser i bilen,
der kunne forbinde dem til skyderierne.
Endelig kom vi til samlingsområdet.
Jeg talte med kaptajnen i spidsen for delstatspolitiet.
Han fortalte, at indsatsholdet allerede var kommet
og var begyndt at nærme sig bilen, og at vi bare skulle vente.
Vi ventede spændt på bekræftelse af, at vi havde fanget dem.
Og forhåbentlig kom ingen til skade under aktionen.
Atten sekunder.
Mange ting går gennem hovedet.
Man er fuld af adrenalin.
Så fik jeg et opkald.
Det taktiske hold havde knust en rude på hver side af bilen.
Havde hevet begge ud.
Jeg så de to mistænkte, Muhammad og Malvo,
og de adskilte dem med vilje på hver side af bilen,
så de ikke kunne tale med hinanden.
Knust glas overalt.
Bilen blev gennemsøgt.
Og der var et hul i bagagerummet.
Man kunne kravle om bagi og skyde.
Så snart bagsædet blev trukket op, kunne man se riflen.
Det var slut.
Så…
-Hvad synes I om politichefen Moose? -Vi elsker ham!
Vi kom ud ad døren, og der var folk, der heppede, og børn med skilte.
Vi var alle overraskede og måtte fokusere på, hvad vi ville sige.
Tak. Undskyld, vi lod jer vente.
Den ene dag havde medierne ikke mange spørgsmål.
De var bare glade for at høre, hvad vi sagde.
Den 3. oktober, Prem Kumar Walekar i Montgomery County.
Den 3. oktober, Sarah Ramos i Montgomery County.
Han begyndte at sige navnene på alle ofrene, og jeg græd,
og det var sådan en lettelse, og endelig fik udmattelsen plads.
Vores tanker og bønner går til alle ofrene for disse skyderier. Tak.
Mine børn så pressekonferencen og kiggede fra fjernsynet til mig.
"Men mor, du fangede ham. Hvorfor græder du?"
Så sagde de: "Nu kan vi få frikvarter igen!"
Så hoppede de op og gav hinanden high-fives,
og så stoppede de: "Ikke, mor?"
Jeg sagde: "Jo, nu kan I få frikvarter."
Det var glæden blandet med alle følelserne.
JOHN ALLEN MUHAMMAD OG LEE BOYD MALVO DRÆBTE 17 MENNESKER OG SÅREDE 10 ANDRE
17-ÅRIGE LEE BOYD MALVO BLEV IDØMT LIVSTID UDEN MULIGHED PRØVELØSLADELSE
JOHN ALLEN MUHAMMAD BLEV DØMT FOR OVERLAGT DRAB
HAN BLEV HENRETTET I 2009
Tekster af: Jesper Sodemann