Aspen Hill Roadilla on kuollut mies.
Mikä mies?
Taivas. Tämä on…
Rouva, kuunnelkaa. Mikä on hätänä?
Mies on tapettu edessäni.
Yksi uhri, verta kaikkialla. Olen Mobil-asemalla…
Rikospaikalla riitti liikennettä. Se ei ollut turvattu.
Hain takakontista luotiliivin.
Jos paikalla oli ampuja, emme voi tehdä työtämme ammuttuina.
Sitten syttyi kaaos.
Montgomeryn piirikunta. -Joku on ammuttu takapihallamme.
Tarvitsemme ambulanssin Millsin ja Connecticutin kulmaan.
Uhrin nenästä ja suusta tulee verta.
En miettinyt, milloin se loppuisi, vaan minne isketään seuraavaksi.
Hätänumero. -Kuulin kovan äänen. Ehkä aseesta.
Nainen ammuttiin parkkipaikallamme. -Pelottaa.
Mietin, että tästä tulee melkoinen helvetti.
SARJAMURHAAJIEN JÄLJITTÄJÄT: TAPPAMAAN KOULUTETUT
Huomenta.
Olen Terry Ryan, eläköitynyt rikostutkija Marylandin Montgomeryn piirikunnasta.
Isäni oli televisioalalla,
hän oli paikalliskanavan johtaja -
ja meni usein rikospaikoille.
Pääsin usein mukaan.
Muistan, että ehkä 10-vuotiaana hyppäsin autoon,
ja ajoimme rikospaikalle.
Kaverini pitivät sitä hölmönä.
Siinä tutustuin murhatutkintaan.
Minut määrättiin vakavien rikosten osastolle.
Siellä olin murhaosastolla, kun nämä tapaukset alkoivat.
Se ei ollut tavallinen aamu.
3. LOKAKUUTA 2002
Rikospaikka oli Aspen Hill Roadilla, joka johtaa Washington DC:hen.
Käynnissä oli vielä aamuruuhka.
Paikalla oli jo useita poliiseja,
jotka olivat rajanneet alueen poliisiteipillä.
He kuulustelivat ihmisiä.
Tankkaamaan tullut nainen oli kuullut pamahduksen.
Uhri oli kaatuessaan sanonut: "Minua on ammuttu."
Kukaan ei ollut nähnyt kenenkään juoksevan tai ajavan pakoon.
Mitään tekoon viittaavaa ei ollut.
Meillä oli yleinen käsitys, mistä suunnasta luoti tuli,
mutta emme tienneet, oliko tekijä ampunut autosta -
vai vastapäisestä ostoskeskuksesta.
Etsin ammusta.
Tai hylsyä.
Emme löytäneet mitään.
Esimieheni ylikonstaapeli Roger Thomson -
johti ryhmäämme.
Roger oli mitä parhain esimies.
Sinun on…
Teimme sen jo.
Teittekö?
Vartuin Montgomeryn piirikunnassa.
Kävin siellä kouluni ja lukioni.
Sitten työskentelin siellä koko urani.
Olin poliisi 30 vuotta.
Olin rikostutkija 20 vuotta.
Nautin palasten yhdistämisestä ja juttujen ratkaisemisesta.
Kun pääsin Mobil-asemalle, Terry Ryan kertoi -
paikan tapahtumista.
Sitten sain puhelun -
toisesta ampumatapauksesta.
Naista oli ammuttu hänen istuessaan penkillä pikaruokapaikan edessä.
Vain noin 1,6 kilometrin päässä.
Kaksi rikospaikkaa syntyi minuuttien sisällä.
Hyvin epätavallista.
Montgomeryn piirikunnassa ei ole kovinkaan montaa murhaa.
Kenet voisin lähettää paikalle? Väki oli näet loppunut kesken.
Puhuin puhelimessa komentajien sekä molempien rikospaikkojen väen kanssa.
Sitten sairaalalta soitti rikostutkija -
kertoakseen, että hänen tutkimansa onnettomuus olikin ampumatapaus.
Uhri leikkasi nurmikkoa ja hänet ammuttiin päivänvalossa -
kuten muutkin uhrit.
Murhauhreja oli siis kolme,
eikä tekijästä ollut silminnäkijähavaintoja.
Se oli ongelma. Mistä hemmetistä oli kyse?
Tällaista emme olleet kohdanneet ennen.
Pelkäsin, että minuakin ammutaan.
En tiennyt, mistä tekijä oli ampunut.
Roger oli nähnyt kaiken.
Mutta saatoin aistia, että tunnelma oli nyt erilainen.
Intensiivinen.
Jokainen komentoketjun esimies oli Rogerin kimpussa.
"Mitä tiedät?" Ja tämä tilanne oli vieras.
Kerrottavaa ei ollut.
Todistajia ei ollut.
Kaikki kuulivat laukauksen, mutta kukaan ei nähnyt mitään.
Adrenaliini jyllää,
ja sitä yrittää hillitä.
Sitä yrittää estää itseään sekoamasta.
Kuvaa käsivaralta, Doug.
Paikalle virtasi toimittajia ja kuvaajia.
Takanani on Mobil-huoltoasema.
Täällä uhri ammuttiin…
Yritimme pitää heidät pois rikospaikalta, mutta se oli vaikeaa,
koska väkeä oli liian vähän.
Juuri tapahtunutta. Rikostutkijat jatkavat…
…yhdistää kolme ammuntatapausta:
tankkaava mies, penkillä istunut nainen…
Toimittajia ja kuvaajia oli enemmän kuin poliiseja.
Rehellisesti sanottuna se vaikeutti työtämme.
Montgomeryn piirikunnassa ampuja on yhä vapaalla jalalla.
Oli vaikeaa jutella kollegojen kanssa, koska media ja lainvalvojat -
käyttivät silloin samaa langatonta operaattoria.
Radioliikennettä oli paljon.
Hätäkeskus.
Tarvitsemme ambulanssin Millsin ja Connecticutin kulmaan.
Taas se alkaa.
Huoltoasemalla ammuttiin taas muutaman kilometrin päässä.
Soitin äidilleni, koska hän kävi sillä asemalla,
ja käskin häntä pysymään sisällä.
"Älä poistu kotoa."
Roger lähestyi minua ja sanoi:
"Ikävä kertoa, mutta on neljäskin tapaus.
Sinne on saatava joku. Menetkö sinä?"
Uhri oli parikymppinen äiti.
Neiti Rivera imuroi autoaan,
joka oli pysäköity tuon imuriautomaatin viereen.
Lori-Ann Riveran miehelle soitettiin.
Hän tuli paikalle.
Minun piti ilmoittaa hänen vaimonsa kuolemasta.
Näin hänestä sen tunteen. Hän suri.
"Mitä sanon lapselleni?"
Anteeksi, tämä vain on…
Ihan rauhassa.
Pärjään kyllä.
Pääsin viimein toimistolle yhdistelemään jutun palasia.
Saisin tutkia saamiani tietoja ja yrittää saada niistä jotain irti.
Saimme yövuorolaisilta tiedon -
ampumatapauksesta edellisenä iltana.
Noin klo 18 herra Martin ammuttiin ostoskeskuksessa,
eikä tapauksella ollut taaskaan silminnäkijöitä.
Uhreja oli siis viisi.
2. LOKAKUUTA, KLO 18.04
Edellisenä iltana herra Martin ammuttiin.
Seuraavana aamuna ammuttiin herra Buchanan.
Todistajat kuulivat pamauksen.
He luulivat, että ruohonleikkuri oli räjähtänyt.
Walekar ammuttiin Mobil-asemalla.
Sarah Ramos ammuttiin ostoskeskuksella Mobil-asemalta pohjoiseen.
Sitten Rivera ammuttiin Shell-asemalla.
Yleensä uhrin ja epäillyn välillä on jonkinlainen yhteys.
Ovatko he kaikki työtovereita tai naapureita?
Oliko heillä selkkaus saman henkilön kanssa?
Meidän on jututettava uhrien perheitä -
nähdäksemme, onko yhteyttä.
Se on rikostutkijan päätehtävä.
Yritämme yhdistää palaset.
Yritimme selvittää tietoja, ja esimieheni kertoi minulle -
olevansa vastuussa tutkinnasta.
FBI oli mukana.
ATF oli mukana.
Oli jonkinlainen helpotus tietää, että paineet hellittivät -
ja joku muu ottaisi vastuun.
Hei.
Aloitetaan 3:sta lokakuuta ja jatketaan sitten muihin asioihin.
Aivoni eivät mene taaksepäin, vain eteenpäin.
Olen Michael Bouchard.
Olin erikoisagenttina Baltimoren kenttäosastossa -
alkoholin, tupakan, tuliaseiden ja räjähteiden virastossa.
Yksi tehtävistäni kenttäosastossa -
oli hoitaa tiedostus.
Kun saavuin paikalle, päämajan edustalla -
oli noin 50–60 median edustajaa.
En odottanut sitä innolla -
etenkään näissä olosuhteissa,
mutta DC on kuin kalamalja.
Mitä ikinä tekeekään, kaikki näkevät sen.
Agentti Bouchard, mikä virasto johtaa tätä tutkintaa?
Kysymyksiä piisasi.
Mikään tästä…
…ei käsitellä…
Todistajanlausuntoja ei juuri ollut, emmekä tienneet, mitä etsimme.
Eli lehdistölle ei ollut paljastettavaa.
En voi vastata, pahoittelen.
Agentti Bouchard…
Kiitos.
Merkittävin todiste oli ballistiikka.
LUODINSIRPALE
Jokaisesta uhrista otettiin luoti.
Nämä ammukset vietiin ATF:n laboratorioon.
Se oli poliisiaseman lähellä.
Luotin Walter Dandridgeen, joka oli laboratoriossa töissä.
Hän oli huippuluokan tutkija. Luultavasti yksi maan parhaista.
Muistan Mike Bouchardin. Hän oli iso kiho,
joihin me työläiset emme juuri törmää.
Hän on nöyrä tyyppi. Hän tekee töitä, ahkeroi -
ja ratkaisee juttuja.
Tämä oli jatkuva tilanne.
Paineet kasvoivat, ja vastauksia haluttiin heti.
Ensimmäinen ammus ja sirpaleet -
olivat löydösteni mukaan kivääristä.
Se oli .223-kaliiperinen Remington-ammus.
Jokaisessa saman aseen ammuksessa on samanlaiset jäljet.
Sain selville, että jokainen saman päivän luoti -
oli samasta aseesta.
Se oli iso löytö.
Kun tiesimme, että tapauksissa käytettiin kivääriä,
tekijä oli luultavasti tarkka-ampuja.
Sellainen ampuu kaukaa -
eikä hänen olinpaikkaansa näe.
Se tarkoitti sitä, että laukaukset ammuttiin kaukaa,
luultavasti ainakin 15–30 metrin päästä.
Tutkijat laajensivat etsintäaluetta.
Etsimme todistajia.
Mobil-asemalla oli todistaja,
joka oli nähnyt valkoisen pakun toisella puolella tietä.
Todistajat Sarah Ramosin tapauksessa -
olivat nähneet valkoisen pakun kiihdyttävän pois alueelta.
Ehkä laukaus piti niin kovan äänen,
koska se kaikui pakettiauton perästä.
Ehkä hän nosti takaporttia, ampui ja laski sen taas.
Siksi silminnäkijät eivät nähneet epäiltyä.
Ensimmäisen päivän lopussa olimme uupuneita.
Toivoin itse sen olevan ohi.
Toivoin ratkaisevamme tapauksen.
Illalla puhelin soi.
Washington DC:ssä oli ammuttu -
aivan Montgomeryn piirikunnan rajalla.
Häntä ei ryöstetty, tekijää ei nähty.
Se oli epätodellista.
Miten tämä voi jatkua, ja mikä tässä on yhteytenä?
Kuusi luotia, kuusi murhaa reilussa päivässä.
3. LOKAKUUTA
4. LOKAKUUTA
Seuraavana päivänä media oli lähes leiriytynyt.
Eikä vain poliisiaseman eteen kadulle,
vaan parkkipaikallekin.
He lähestyvät meitä, kun kävelemme ulos.
Hän pitää lehdistötilaisuuden tänään kuudelta.
Ehkä tietoa on enemmän.
Tapahtunutta ei voi selittää. Emme osaa selittää sitä.
Emme siinä vaiheessa.
Media levittää tapausta televisioon, radioon ja lehtiin.
Poliisipäällikkö teki päätöksen -
kertoa, että etsimme epäiltyä valkoisessa pakettiautossa.
Se on Ford Econovan.
Emme voineet ratkaista juttua ilman mediaa.
Yleisö oli silmämme ja korvamme.
Katsokaa näitä. Jos tunnette ketään, joka ajaa tällaisia…
Pitäkää tämä mielessänne.
Jos näette tällaisen, soittakaa.
Jos näette tällaisen tulevaisuudessa, soittakaa.
Valkoisia jakeluautoja pysäytetään…
Saimme useita puheluja.
Valkoisia pakuja oli nähty ties missä risteyksissä.
Havainnot olivat ostoskeskuksilla ja huoltoasemilla,
mutta mikään ei yhdistänyt kuljettajia ampumatapauksiin.
Spotsylvania, hätäkeskus. -Nainen ammuttiin parkkipaikallamme.
Hengittääkö hän?
En tiedä.
4. LOKAKUUTA, KLO 14.27, SELVIYTYI
Caroline Seawellin ampuminen Spotsylvaniassa, Virginiassa -
muutti tutkinnan laajuutta merkittävästi.
Nyt mukana oli eri hallintoalue.
Spekuloitiin, että ampuja tai ampujat olivat nyt tien päällä.
Hän etsisi uhreja eri alueilla.
Mikä on motiivi?
Koska tapaukset vaikuttivat satunnaisilta,
miten pääsisimme askeleen edelle ja keksisimme, minne hän menee?
Kunnes saamme selville motiivin, meillä on vaikeuksia ratkaista tapaus.
Joten päätimme laajentaa työryhmää.
Hieman lähemmäs.
Nappaatko nenäni?
April Caroll haastattelussa. Merkki.
Olin kotona, ja puhelimeni soi. Esimies kysyi: "Istutko?"
"Istun, mitä nyt?"
Hän sanoi: "Saat tarkka-ampujan tapauksen."
Olimme juuri muuttaneet DC:hen.
Esimiehenäni oli ensimmäistä kertaa nainen,
joka oli myös äiti. Hän kysyi: "Pystytkö tähän varmasti?
Sinulla on lapsia, ja muutit juuri."
Sanoin löytäneeni lastenvahdin ja pärjääväni kyllä.
"Olen valmis mukaan."
4. LOKAKUUTA
7. LOKAKUUTA
Olin kotona aamiaisella ja valmistautumassa töihin.
Tuoreita uutisia. 13-vuotias poika on kriittisessä tilassa…
Se oli kuvottava olo. "Taivas."
…etsivät tarkka-ampujaa…
Viatonta lasta ammuttiin koulussa.
Tekijä ylitti rajan ampuessaan lasta.
Tästä tuli nyt henkilökohtaista.
Kolmen pojan äitinä minulle oli nyt selvää,
etteivät koulut olleet turvallisia.
Voiko näin käydä lapselleni?
Mielessäni vahvistui, että ampuja tajusi,
millaista kauhua hän kylvi alueella.
Ihmiset pelkäsivät,
ja hän halusi viedä pelon uudelle tasolle ampumalla lasta.
Hän halusi nähdä yleisön reaktion.
Iran Brownin ampumisen jälkeen henkinen sitoutuminen oli korkealla.
Töistä ei halunnut lähteä.
Tapaus oli täysipäiväinen sen ratkaisuun saakka.
Jos sinulla on tietoa tästä tapauksesta, soita vihjepuhelimeen. Numero on 240…
Kun julkaisimme numeron, puheluja alkoi tulvia.
Meillä oli sata puhelinta vastaajineen kaikista virastoista -
kuuntelemassa vihjeitä ja syöttämässä niitä järjestelmään.
Minun tehtäväni oli käydä läpi vihjeet ja päättää tietojemme perusteella,
mitkä olivat etusijalla.
Paineet olivat kovat, koska en halunnut epäonnistua.
En tiennyt, mitä etsin ja toimin vaiston varassa.
7. LOKAKUUTA
8. LOKAKUUTA
Sarjatapauksissa kokemukseni mukaan epäillyt tulevat lehdistötilaisuuksiin,
palaavat rikospaikalle ja tarkkailevat poliisia.
Niinpä tutkimme videota lehdistötilaisuudesta -
etsien epäilyttävää käytöstä.
Tiesimme, että tappaja voi olla joukossamme.
Tilaisuuden jälkeen videolla näkyi henkilö -
kävelemässä korokkeelle tutkimaan päällikkö Moosen papereita.
Pidimme sitä kummallisena.
Hän oli silloin ykkösepäilty.
Meidän piti etsiä tämä mies.
Ajoin töihin seuraavana päivänä ja olin liikennevaloissa.
Katsoin viereiseen autoon, ja siinä oli tutun näköinen mies.
Aivoni käsittelivät asian nopeasti, ja muistin kuvan.
Katsoin kuvaa ja autoa…
Se oli hän.
Vieressäni saattoi olla tarkka-ampuja.
Jotain oli tehtävä.
Mitä teen nyt?
En voi pysäyttää autoa.
Liikkeellä oli liikaa autoja.
Seurasin häntä liikekeskukseen, ja hän pysäköi.
Jos seuraisin häntä yksin, saattaisin hukata hänet.
Soitin työryhmän esimiehelle ja kutsuin hänet paikalle -
tukijoukkojen kera, ja pidätimme miehen.
KUULUSTELUHUONE
Syypää saattoi olla kynsissämme.
Saatoimme napata tappajan.
Muistan kuulustelusta hänen ilmeensä,
kun hänelle selvisi, että hän oli jutun epäilty.
"Mitä? Pidättekö minua syypäänä? Ei."
Hän sanoi vain olleensa kiinnostunut jutusta.
Olen nähnyt viattomien ja syypäiden reaktioita kuulustelussa,
ja nostin kädet pystyyn:
"Tämä hölmö oli vain väärässä paikassa."
Tarkistimme alibit.
Jututimme hänen vaimoaan. Useampikin asia -
vahvisti hänen syyttömyytensä nopeasti.
Piru, jos se olisi ollut hän,
olisimme voineet edetä ja väki olisi taas turvassa.
Ampuja, jota poliisi kutsuu pakoilevaksi tarkka-ampujaksi,
terrorisoi tätä Washingtonin aluetta.
Aina, kun jossain ammuttiin,
sydän hyppäsi kurkkuun. Olimme epäonnistuneet -
ampujan pysäyttämisessä.
Olisimme halunneet selvittää tämän jo…
Ihmiset pelkäsivät.
…yritämme parhaamme.
Liikuntatunnit loppuivat.
Välitunnit loppuivat.
Kymmenen uhria, kahdeksan kuolonuhria,
tarkka-ampujan terrorisoidessa aluetta.
Viimeisin uhri on 53-vuotias Kenneth Bridges.
Emme tienneet, mihin hän suuntaisi seuraavaksi.
Kuin yrittäisi pitää kasaa hiekkaa kädessä.
Sehän valuu pois, koska siitä ei voi pitää kiinni.
8. LOKAKUUTA
14. LOKAKUUTA
Katselin pöydän ääressä johtolankoja,
ja agentti vieressäni sai puhelun kännykkäänsä -
toiselta agentilta, joka oli rautakaupalla Falls Churchissa.
Hän oli kuullut laukauksia.
Mieheni oli vapaalla ja poikiemme kanssa -
ja aikoi mennä rautakauppaan sinä päivänä.
Kun kuulin rautakaupasta Virginiassa, hätäännyin.
En tiennyt, missä he olivat, ja se ajatus pyöri päässäni.
Onneksi he soittivat ja sanoivat olevansa kunnossa.
Muuta minun ei tarvinnut tietää.
Saavuin paikalle ja kuljin ison parkkipaikan läpi -
komentopaikkaamme kohti.
Ja puhelimeni soi.
Se oli isäni Los Angelesista.
Sanoin olevani kunnossa, mutta että en voinut puhua.
"Tiedän, ettet voi. Näen sinun kävelevän rikospaikan parkkipaikalla."
Taas yksi nainen on kuollut lähes varmasti saman…
Hän hätääntyi, että jos hän näki minut,
epäillytkin saattoivat nähdä minut ja ampua.
Päässäni pyöri.
Laitoin puhelimeni taskuuni ajatellen, että hän oli oikeassa.
Olimme avoimella paikalla.
Se ajatus pyöri päässäni.
En tiennyt saadessani tämän tehtävän,
millaista ahdistusta ja stressiä -
mukana tulisi.
14. LOKAKUUTA
19. LOKAKUUTA
Oli lauantai-ilta. Vaimoni ja minä söimme yhdessä ensimmäistä kertaa -
noin puoleentoista viikkoon.
Juttelimme lapsistamme.
Sain puhelun -
uudesta tapauksesta Virginian Ashlandissa.
Eräät rikostekniset todisteet saattaisivat olla avuksemme.
Sanoin vaimolleni, että minun pitää mennä töihin.
Hän otti sen hyvin.
En kerro, mitä hän sanoi, mutta…
Naimisissa olevat tietävät.
19. LOKAKUUTA, KLO 19.59
Jeffrey Hopperilla oli pahoja vammoja, mutta hän onneksi selvisi.
Hän oli ajanut vaimoineen I-95-moottoritiellä ja pysähtynyt syömään,
kun hänen vaimonsa kuuli laukauksen.
Hän arveli sen tulevan metsäiseltä alueelta.
Rikospaikkateknikot löysivät viestin puuhun kiinnitetystä pussista.
Voin lukea sen.
"Teille, herra Poliisi. Kutsukaa minua Jumalaksi. Älkää julkaisko medialle.
Jos tappamisen lopettaminen on tärkeämpää kuin kiinniottamisemme,
hyväksytte vaatimuksemme, joista ei voi neuvotella."
Vaatimus oli kymmenen miljoonaa taalaa Bank of American tilille -
pankkikortilla.
"Yritimme ottaa yhteyttä neuvottelujen aloittamiseksi ilman vastausta."
Tämä oli iso juttu.
Tutkitaan, milloin hän olisi voinut soittaa saadaksemme tietoja.
Hän otti yhteyttä konstaapeli Derickiin,
joka työskenteli mediaosastollamme. Tekijä kertoi -
olleensa mukana ammuskelussa, ryöstössä ja murhassa -
Alabamassa.
Tutkijat ajattelivat, ettei yhteyttä ollut.
Ammuskelu tapahtui kaukana -
noin kuukautta ennen tapahtumia Montgomeryn piirikunnassa.
Sellaisen johtolangan voi antaa FBI:lle Alabamassa,
joka sitten tutkii tiedot.
Kaksi ihmistä lähti liiketiloista,
jolloin henkilö käveli heidän luokseen ja ampui,
ryösti yrityksen kassan ja pakeni.
Mutta epäillyllä oli Shooters-lehti.
Hän pudotti lehden juostessaan.
Puhuimme rikospaikalta saaduista todisteista,
ja tutkija kertoi lehden sormenjäljistä.
Ne syötettiin Alabaman järjestelmään, mutta osumia ei ollut.
Niinpä syötimme ne kansalliseen tietokantaan ja saimme osuman.
Sormenjäljet kuuluivat 17-vuotiaalle Lee Boyd Malvolle.
Se oli ahaa-hetki. Asia oli selvinnyt.
Hän oli maahanmuuttaja Karibialta, ja hänet oli pidätetty -
Kanadan ja Yhdysvaltain rajalla, jolloin sormenjäljetkin otettiin.
Malvolta kysyttiin, kenen kanssa hän oli. Kuulemma vanhemman miehen.
Miehellä oli lailliset paperit, ja hänen nimensä oli John Allen Muhammad.
Olin mukana tutkimassa tietoja Muhammadista.
Hän palveli armeijassa nimellä John Allen Williams.
Hänen ex-vaimonsa oli hakenut hänelle lähestymiskieltoa -
estäen häntä tapaamasta lapsiaan,
koska hän oli siepannut nämä hyväksi toviksi.
Siitä hetkestä lähtien tunsin,
että haavissamme oli oikeat tyypit.
Se oli yksi huippuhetkistämme niinä kolmena viikkona.
Uskoimme ratkaisevamme jutun.
Tutkimme Muhammadin tietoja -
Virginian, DC:n ja kansallisista tietokannoista.
Tärkein niistä -
oli Muhammadille rekisteröity ajoneuvo.
Se oli New Jerseyssä ostettu Chevy Caprice.
Meillä oli rekisterinumero, nimi, kaksi nimeä.
Isoin juttu mielissämme oli,
mitä teemme tiedoilla, jos emme tiedä heidän olinpaikkaansa.
Emme halunneet heidän satuttavan muita.
Bussikuskia on ammuttu Oxen Hillissä.
Pelottaa. Lähetä joku. Ole kiltti. Olen bussissa.
Olimme niin lähellä mutta niin kaukana.
Meillä on uusi uhri.
Taisimme tuntea eniten paineita sen jälkeen.
Meidän oli edettävä nopeasti.
Meidän piti kerätä tärkeimmät tiedot ja löytää heidät.
19. LOKAKUUTA 23. LOKAKUUTA
Liittovaltion pidätysmääräys…
Olin yövuorossa ja näin sen toimistomme telkkarista.
Etsitty ajoneuvo on tummanpunainen tai sininen Chevyn sedan.
Yllätyin, kun kuulin, että etsimme sinistä Capricea,
koska johtolangat mainitsivat valkoisen pakettiauton.
Olin valmistautumassa lähtemään toimistosta,
kun taktisen yksikön esimies -
sanoi: "Älä lähde. Auto taidettiin löytää."
Hän oli yhteydessä paikallispoliisiin.
Etsimämme auto oli nähty taukopaikalla Washingtonin piirikunnassa.
Sisällä oli ihmisiä.
Se ei ollut varmaa, koska ikkunat oli tummennetut.
Lähdin siis pian toimistosta.
Emme halunneet median seuraavan. joten sireeni ei ollut päällä.
Aioimme tavata paikallispoliisin taukopaikan lähellä.
Toivoin, että auto ja ihmiset olisivat oikeat.
Toivoin, että löytäisimme todisteita,
jotka yhdistäisivät heidät tapaukseen.
Pääsimme lopulta perille.
Jututin paikallispoliisin kapteenia.
Iskuryhmä oli jo paikalla -
menossa metsäiselle alueelle, ja meidän tulisi vain odottaa.
Odotimme vahvistusta, että syylliset oli napattu.
Toivoimme, ettei kukaan loukkaantuisi.
18 sekuntia.
Mietin kaikenlaista.
Adrenaliini jylläsi.
Sitten sain puhelun.
Taktinen tiimi oli rikkonut auton kaksi ikkunaa molemmin puolin.
Miehet vedettiin ulos.
Näin epäillyt Muhammadin ja Malvon,
ja heidät laitettiin auton molemmin puolin,
jotta he eivät voisi kommunikoida.
Sirpaleita oli kaikkialla.
Etsintä suoritettiin.
Ja takakontissa oli reikä.
Taakse saattoi ryömiä ampumaan.
Kun takapenkki nostettiin, näimme heti kiväärin.
Se oli ohi.
Joten…
Mitä mieltä olette Moosesta? -Hän on ihana!
Kävelimme ulos,
ja ihmiset hurrasivat. Lapsilla oli kylttejä.
Yllätyimme kaikki.
Yritimme keskittyä tiedotukseen.
Kiitos. Anteeksi odotuttaminen.
Sinä päivänä medialla ei ollut montaa kysymystä.
Kaikki vain ilahtuivat sanomastamme.
3. lokakuuta Prem Kumar Walekar Montgomeryn piirikunnassa.
3. lokakuuta Sarah Ramos Montgomeryn piirikunnassa.
Hän nimesi kaikki uhrit, ja minä itkin.
Helpotus ja uupumus vain purkautuivat.
Rukoilemme kaikkien uhrien puolesta. Kiitos.
Lapseni katsoivat tilaisuutta ja katsoivat minua -
ja televisiota.
"Äiti, sait hänet kiinni.
Miksi itket?"
"Pääsemme taas välitunnille!"
He hyppivät ja riemuitsivat -
ja kysyivät sitten: "Eikö niin?"
"Niin, pääsette välitunnille."
Ilo sekoittui muihin tunteisiin.
JOHN ALLEN MUHAMMAD JA LEE BOYD MALVO TAPPOIVAT 17 JA HAAVOITTIVAT 10:TÄ
17-VUOTIAS MALVO TUOMITTIIN ELINKAUTISEEN ILMAN MAHDOLLISUUTTA EHDONALAISEEN
JOHN ALLEN MUHAMMAD TUOMITTIIN KUOLEMAAN,
JA HÄNET TELOITETTIIN VUONNA 2009
Tekstitys: Minea Laakkonen