‎COMITATUL MONTGOMERY ‎MARYLAND
‎A murit cineva pe Aspen Hill Road!
‎E bărbat?
‎Doamne! Asta e…
‎Doamnă! Ascultați-mă! Ce s-a întâmplat?
‎A fost ucis un om în fața mea!
‎O victimă, sânge peste tot. ‎Sunt la benzinăria Mobil…
‎Nu era o scenă statică.
‎Era periculos.
‎Am mers la portbagaj ‎și mi-am pus o vestă antiglonț.
‎Dacă era vreun atacator, nu ne puteam ‎face treaba, dacă eram împușcați.
‎Apoi,
‎a izbucnit haosul la propriu.
‎Urgențe.
‎A împușcat pe cineva în curte.
‎Vrem o ambulanță ‎în intersecția Mills, Connecticut.
‎Îi curge sânge din nas și din gură.
‎Nu ne întrebam când se va opri, ‎ci care va fi următoarea victimă?
‎Ce urgență aveți?
‎Nu știu dacă a fost împușcat.
‎A împușcat o doamnă în parcare.
‎Mi-e frică!
‎Mi-am zis: „Doamne!
‎Va fi un Iad.”
‎PE URMELE CRIMINALILOR ÎN SERIE ‎ANTRENAȚI SĂ UCIDĂ
‎Bună dimineața!
‎Sunt Terry Ryan, detectiv de poliție ‎pensionat, din Montgomery, Maryland.
‎Tata a lucrat la televiziune.
‎Conducea organizația ‎unui post local de televiziune
‎și mergea la locul crimelor.
‎Mă lua adesea cu el.
‎Am amintiri de mic, poate de la zece ani, ‎când săream în mașină,
‎spre un eveniment din apropiere.
‎Amicilor mei li se părea o prostie.
‎A fost primul meu pas ‎spre anchetele omuciderilor.
‎Am fost repartizat ‎în Divizia de crime majore.
‎Eram în secția Omucideri ‎când au început să apară aceste evenimente
‎și nu era deloc o dimineață normală.
‎3 OCTOMBRIE 2002
‎S-a întâmplat la colțul Aspen Hill Road, ‎legătura dintre Washington și periferie.
‎Era ora noastră de vârf ‎în dimineața aceea.
‎Câțiva ofițeri de patrulă erau ‎deja prezenți.
‎Delimitaseră un perimetru cu bandă
‎și intervievau trecătorii de acolo.
‎O doamnă auzise o bubuitură ‎de la o pompă de benzină din apropiere.
‎A auzit victima spunând:
‎„Am fost împușcat”, în timp ce cădea.
‎N-a fost văzut nimeni alergând, ‎o persoană, un vehicul în viteză,
‎nimic care să sugereze ce se întâmplase.
‎Ne cam formasem o idee de unde se trăsese,
‎dar nu știam dacă se trăsese ‎dintr-un vehicul în mișcare
‎sau din centrul comercial de vizavi.
‎Căutam proiectilul
‎sau un cartuș,
‎dar n-am găsit nimic.
‎Supervizorul meu de atunci, ‎sergentul Roger Thomson,
‎conducea echipa ‎în care fusesem repartizat.
‎Roger era cel mai bun supervizor ‎pe care-l puteai avea.
‎Trebuie să.…
‎Am făcut asta deja.
‎Ați făcut-o deja?
‎Am crescut în comitatul ‎Montgomery, Maryland.
‎Acolo am făcut școala, liceul.
‎Apoi, am lucrat acolo toată cariera mea.
‎Am fost polițist 30 de ani.
‎Am fost detectiv timp de 20 de ani.
‎Mi-a plăcut mult
‎să pun totul cap la cap,
‎ca să rezolv puzzle-ul.
‎Când am ajuns la benzinăria Mobil, ‎Terry Ryan mi-a spus
‎ce se întâmplase la locul faptei.
‎Apoi,
‎am primit un telefon…
‎că mai fusese o împușcătură.
‎O femeie de pe o bancă fusese împușcată,
‎în fața unui magazin de fast-food.
‎La aproximativ 1,5 km.
‎Deci, aveam două crime diferite,
‎în doar câteva minute.
‎Foarte neobișnuit!
‎Noi nu avem atâtea crime
‎în comitatul Montgomery.
‎Mă gândeam
‎pe cine să mai trimit?
‎Nu mai aveam oameni
‎ca să-i trimit la locul crimei.
‎Eram la telefon, vorbeam cu comandanții,
‎cu oamenii de la locurile crimelor.
‎Apoi, am primit un telefon
‎de la un anchetator care era la spital,
‎să-mi spună că un posibil accident ‎pe care-l ancheta
‎e un atac prin împușcare.
‎Victima tundea un gazon
‎și fusese împușcată
‎în plină zi,
‎exact ca ceilalți.
‎Deci, deja,
‎aveam trei victime ucise
‎și nu avem martori oculari ‎care să spună unde fusese atacatorul.
‎Aveam o problemă. Ce naiba se întâmpla?
‎Cu toții ne confruntam cu ceva total nou.
‎Mă cam temeam să nu fiu împușcat ‎cât eram acolo.
‎Nu știam de unde se împușca.
‎Roger le cam văzuse pe toate.
‎Dar am văzut în ochii lui ‎că, de data asta, era ceva diferit.
‎Intens.
‎Fiecare supervizor din lanțul ‎de comandă erau trimiși la Roger.
‎Îl întrebau ce știa, iar el era ‎într-o situație în care nu fusese des.
‎Nu putea spune multe.
‎N-aveam martori.
‎Toți auziseră arma, ‎dar nimeni nu văzuse nimic.
‎Adrenalina creștea mereu
‎și încercam mereu s-o țin sub control.
‎Practic, încercai
‎să nu-ți pierzi mințile.
‎Ține camera cu mâna, Doug!
‎Aveam un flux constant de reporteri, ‎de cameramani care veneau.
‎Uitați-vă în spatele meu! ‎E benzinăria Mobil.
‎Aici s-a tras cu arma…
‎Încercam să-i alungăm ‎de la locurile crimelor, dar era greu,
‎fiindcă n-aveam personal suficient.
‎Știri de ultimă oră. ‎Anchetatorii continuă să…
‎…să conecteze trei crime în Montgomery,
‎un bărbat care alimenta, ‎o femeie pe bancă…
‎Erau mai mulți reporteri ‎și cameramani decât polițiști.
‎Sincer, din cauza asta, ne-a fost mai greu ‎să ne facem treaba.
‎În comitatul Montgomery, ‎trăgătorul rămâne liber.
‎Era greu să vorbești cu colegii tăi, ‎fiindcă presa și organele legii
‎foloseau același operator wireless mereu.
‎Se făcea prea mult trafic radio.
‎Ce urgență aveți?
‎Vrem o ambulanță la intersecția ‎Mills cu Connecticut.
‎Începeam iar.
‎O nouă împușcătură la o benzinărie, ‎la câțiva kilometri distanță.
‎Am sunat-o pe mama.
‎Ea frecventa benzinăria aia.
‎I-am spus să nu iasă și să nu meargă ‎la niciun magazin din zonă.
‎„Nu ieși din casă!”
‎Roger m-a abordat și mi-a spus:
‎„Urăsc să-ți fac asta, ‎dar mai e un eveniment.
‎Trebuie să trimitem ‎pe cineva acolo. Mergi?”
‎Era un incident cu o tânără ‎de 20 de ani. O mamă.
‎Dra Rivera își aspira duba,
‎parcată chiar acolo, la un aspirator ‎cu monede, care a rămas intact.
‎A fost contactat dl Rivera, ‎soțul lui Lori-Ann.
‎A venit la fața locului.
‎A trebuit să-l anunț de moartea soției.
‎Am văzut emoția. Chiar suferea.
‎A zis: „Ce-i spun copilului?”
‎Îmi pare rău. Numai că e…
‎Nu te grăbi!
‎Sunt bine.
‎M-am bucurat că am ajuns la birou. ‎Mă puteam așeza
‎și puteam încerca să pun cap la cap totul.
‎Puteam lua toate informațiile disponibile,
‎pentru a încerca să le înțeleg.
‎Am primit informații
‎de la tura de noapte
‎despre o altă împușcătură, ‎cu o seară înainte.
‎În jurul orei 18:00,
‎dl Martin fusese împușcat ‎într-un supermarket.
‎Desigur, încă o dată, nu exista ‎niciun martor ocular al împușcăturii.
‎Știam că aveam cinci împușcături.
‎JAMES D. MARTIN ‎2 OCTOMBRIE, 18:04
‎Cu o seară înainte, ‎dl Martin fusese împușcat.
‎În dimineața următoare, ‎primul împușcat a fost dl Buchanan.
‎Martorii au auzit un zgomot puternic.
‎Au crezut că-i explodase mașina ‎de tuns iarba și că-l lovise.
‎Apoi, Walekar, împușcat ‎la benzinăria Mobil.
‎Sarah Ramos e împușcată ‎la un centru comercial,
‎la nord de unde fusese împușcat ‎dl Walekar.
‎Apoi biata Rivera fusese împușcată
‎la benzinăria Shell.
‎În general, există o oarecare legătură ‎între victimă
‎și suspect.
‎Lucrau sau locuiau toți în același loc?
‎Se certaseră toți
‎cu un singur om, cel care i-a împușcat?
‎Trebuia să vorbim cu familiile victimelor,
‎ca să vedem dacă exista vreo legătură.
‎Ăsta e scopul tău principal ca detectiv.
‎Încerci să aduni piesele ca la un puzzle.
‎Încercam să adunăm multe informații, ‎iar comandantul meu
‎mi-a spus
‎că urma să se ocupe de anchetă.
‎A fost implicat FBI.
‎A fost implicat ATF.
‎A fost
‎oarecum o ușurare
‎că toată presiunea
‎fusese redusă și preluată de alții.
‎Bună!
‎Să începem cu 3 octombrie ‎și putem reveni la trecut ulterior.
‎Creierul meu nu merge înapoi. ‎Doar în față.
‎Totul e compartimentat.
‎Sunt Michael Bouchard.
‎Am fost agent special ‎al Diviziei Teritoriale Baltimore,
‎Biroul pentru tutun, arme de foc ‎și explozivi.
‎Una dintre sarcinile mele ‎ca agent al diviziei
‎era să mă ocup de presă.
‎Când am ajuns prima oară, ‎aș spune că erau
‎aproximativ 50-60 de oameni din presă, ‎toți, în afara sediului Poliției.
‎Nu eram nerăbdător să fac asta,
‎mai ales în aceste circumstanțe,
‎dar în zona Washington ești ‎foarte analizat.
‎Orice ai face aici, ‎oamenii analizează mereu.
‎Agent Bouchard, care agenție se ocupă ‎de această anchetă?
‎Puneau multe întrebări.
‎Niciuna nu e…
‎…n-au făcut…
‎N-aveam multe declarații ale martorilor ‎și nu știam
‎exact ce căutăm.
‎Nu prea aveam informații de dat presei.
‎Nu pot răspunde. Îmi pare rău.
‎Agent Bouchard…
‎Mulțumesc.
‎Cea mai importantă dovadă a noastră ‎era balistica.
‎FRAGMENT DE GLONȚ
‎Glonțul luat de la fiecare victimă.
‎Proiectilele au fost duse ‎la Laboratorul ATF,
‎la câțiva km de sediul Poliției.
‎Și aveam încredere în Walter Dandridge, ‎care lucra în laboratorul nostru.
‎Era un expert legist de top.
‎Probabil, printre cei mai buni din țară.
‎Îmi amintesc de Mike Bouchard.
‎Era unul dintre cei mari,
‎pe care noi, funcționarii de rând, ‎nu-l vedem foarte des.
‎Era un tip modest, care-și făcea treaba, ‎era sârguincios
‎și rezolva multe cazuri grele.
‎Era o situație în desfășurare.
‎Presiunea creștea,
‎iar ei voiau răspunsuri
‎imediat.
‎Primul proiectil și fragmentele ‎pe care le-am primit
‎am stabilit că fuseseră trase ‎dintr-o pușcă.
‎Era un proiectil Remington, ‎de calibru .223.
‎Fiecare proiectil lansat ‎dintr-o singură armă
‎va lăsa aceleași urme specifice.
‎Am putut stabili că fiecare ‎dintre împușcăturile din prima zi
‎a fost realizată cu aceeași armă.
‎Era un progres mare pentru noi.
‎După ce am aflat că se folosise o pușcă ‎în atacurile din Montgomery,
‎am bănuit că făptașul era lunetist.
‎Adică, cineva trage de la distanță
‎și nu vezi de unde trage.
‎Asta însemna că împușca ‎de la o distanță mare,
‎probabil, 15 sau 30 de metri, ‎dacă nu mai mult.
‎Astfel, detectivii au extins ‎zona de căutare.
‎Căutam martori.
‎La benzinăria Mobil, era un martor
‎care văzuse un camion cu remorcă albă ‎peste drum.
‎Martorii de la împușcătura lui Sarah Ramos
‎văzuseră și ei un camion alb, ‎plecând rapid din zonă.
‎Poate că împușcătura se auzise ‎așa de puternic
‎fiindcă reverbera ‎din spatele camionului alb.
‎Poate că persoana ridica ușa, ‎împușca, iar, apoi, o închidea.
‎De aceea nu aveam martori
‎care să fi văzut suspectul.
‎La sfârșitul primei zile, eram epuizați.
‎Îmi amintesc că eu speram să se termine
‎și să rezolvăm ce se întâmplase deja.
‎Era seara. Am primit un telefon.
‎Se înregistrase altă împușcătură ‎în Washington,
‎la granița dintre Washington ‎și comitatul Montgomery.
‎Nu fusese jaf, ‎nimeni n-a văzut pe nimeni.
‎Era incredibil!
‎Cum putea să se mai întâmple asta ‎și care era legătura?
‎În mai puțin de o zi, ‎șase gloanțe, șase crime.
‎3 OCTOMBRIE ‎4 OCTOMBRIE
‎În ziua următoare,
‎presa a început să se campeze în zonă.
‎Nu doar pe stradă, ‎în fața sediului Poliției,
‎ci și în parcarea noastră.
‎Ne abordau
‎când ieșeam din sediu.
‎Va mai ține o ședință de presă aici, ‎la ora 18:00. Poate va spune mai mult.
‎Nu puteam explica ce se întâmplase.
‎Nu în acel moment.
‎Presa acoperea subiectul peste tot,
‎la TV, la radio,
‎în ziare.
‎Apoi, șeful Poliției a hotărât
‎să anunțe publicul că noi căutam ‎pe cineva cu un camion alb.
‎E un Ford Econovan.
‎Știam că nu putem rezolva cazul ‎fără presă.
‎Oamenii erau ochii și urechile noastre.
‎Uitați-vă la poze! Dacă știți pe cineva ‎care conduce așa ceva…
‎Rețineți imaginile!
‎Dacă ați văzut așa ceva, sunați-ne!
‎Dacă veți vedea așa ceva în viitor, ‎să ne sunați!
‎Camioanele albe sunt oprite și examinate…
‎Am început să primim multe telefoane.
‎Văzuseră un camion alb ‎ba într-o intersecție,
‎ba în altă intersecție.
‎Toate erau la centre comerciale ‎și benzinării,
‎dar nu primeam nicio informație
‎despre vreun șofer ‎care putea fi atacatorul.
‎Spotsylvania. Ce urgență aveți?
‎A fost împușcată o dnă în parcare.
‎Respiră?
‎Nu știu.
‎CAROLINE SEAWELL ‎4 OCTOMBRIE, A SUPRAVIEȚUIT
‎Atacul lui Caroline Seawell ‎din comitatul Spotsylvania, Virginia
‎a schimbat mult amploarea anchetei.
‎Aveam jurisdicții diferite implicate.
‎Am speculat
‎că atacatorul sau atacatorii ‎deveniseră mobili
‎și că vor viza oameni în zone diferite.
‎Care era motivul?
‎Păreau să atace întâmplător.
‎Cum să le-o iei înainte
‎și să afli unde aveau ‎să atace în continuare?
‎Până nu aflam motivul, ‎avea să ne fie greu să rezolvăm cazul.
‎Așa că am hotărât
‎să extindem grupul operativ.
‎Puțin mai aproape!
‎Îmi luați nasul?
‎Interviu April Carol, dubla a doua.
‎Eram acasă. A sunat telefonul.
‎Supervizorul mi-a zis: „Stai jos?”
‎Am spus: „Sigur. Ce s-a întâmplat?”
‎Și mi-a zis: „Trebuie să-ți repartizez ‎cazul unui lunetist.”
‎Tocmai mă mutasem cu familia ‎la Washington.
‎Era singura dată ‎când aveam o femeie supervizor,
‎care era și mama mea. Mi-a zis:
‎„Sigur te descurci?
‎Știu că tocmai te acomodezi ‎cu copii în noul loc.
‎I-am zis că tocmai găsisem o bonă
‎și că vom reuși.
‎„Sunt gata de joc, dnă antrenor.”
‎4 OCTOMBRIE ‎7 OCTOMBRIE
‎Eram acasă, la micul dejun și o cafea, ‎mă pregăteam de serviciu.
‎Știri de ultimă oră. Un băiat de 13 ani e ‎în stare critică. Polițiștii…
‎Am simțit că-mi vine rău: „Doamne!”
‎…căutând un lunetist…
‎Fusese împușcat un copil,
‎complet nevinovat, la școală.
‎E inacceptabil să împuști un copil.
‎Cred că va deveni ceva ‎foarte personal acum.
‎M-a afectat emoțional foarte puternic, ‎fiind mama a trei băieți
‎și realizând că școlile erau în pericol.
‎Putea fi copilul meu?
‎Mi-am dat seama clar că trăgătorul realiza
‎câtă frică răspândea în zonă.
‎Oamenii mureau de frică
‎și voia să-i sperie și mai mult ‎împușcând un copil.
‎Voia să vadă cum reacționa publicul.
‎După cazul Iran Brown,
‎nivelul de implicare emoțională ‎și intensitate erau la nivel maxim.
‎Nu voiai să ieși din tură ‎sau să faci o pauză.
‎Cazul era non-stop, ‎până făptașul avea să fie prins.
‎Dacă aveți informații despre caz,
‎sunteți rugați să sunați la numărul 240…
‎De îndată ce am anunțat numărul, ‎au început să curgă întruna apelurile.
‎Aveam 100 de telefoane și 100 de operatori ‎angajați din toate agențiile,
‎care preluau ponturi și le introduceau ‎în sistem pentru procesare.
‎Treaba mea era să le evaluez
‎și să decid în baza a ceea ce știam ‎până atunci
‎care erau ponturi prioritare.
‎Era multă presiune, ‎fiindcă nu voiai să ratezi nimic.
‎Nu știam ce caut și, sincer, ‎mă bazam mult pe instinct.
‎7 OCTOMBRIE ‎8 OCTOMBRIE
‎Din experiența mea, criminalii în serie ‎vin la conferințele de presă,
‎se întorc la locul crimei,
‎urmăresc polițiștii ‎desfășurându-și activitatea.
‎Așa că redam clipul conferinței de presă,
‎căutând pe oricine putea fi suspect.
‎Toți eram conștienți ‎că ucigașul putea fi printre noi.
‎A fost văzut cineva în clip, ‎după conferința de presă,
‎care a mers pe podium
‎și a scotocit prin hârtiile ‎pe care șeful Moose le lăsase în urmă.
‎Asta ni s-a părut foarte ciudat.
‎Era suspectul numărul unu atunci.
‎Trebuia să căutăm acest bărbat.
‎A doua zi, conduceam spre birou
‎și eram la un semafor.
‎M-am uitat în dreapta și am văzut ‎o persoană care mi se părea cunoscută.
‎Mintea mea a procesat rapid totul ‎și mi-am amintit de fotografie.
‎Am privit fotografia și mașina și…
‎Sigur era el.
‎Lunetistul putea fi chiar lângă mine.
‎Trebuia să acționez
‎și m-am întrebat ce să fac.
‎Nu-i puteam opri mașina.
‎Era mult prea aglomerată zona.
‎L-am urmărit într-un complex de afaceri, ‎unde a parcat.
‎Dacă acționam singură,
‎puteam să-l pierd și pe el, și mașina.
‎Așa că am dat un telefon, ‎iar supervizorul din grupul operativ
‎a venit cu întăriri și am reușit ‎să-l reținem pe acest bărbat.
‎SALA DE INTEROGATORIU
‎Se putea să-l fi prins. ‎Putea fi sfârșitul.
‎Se putea să fi prins criminalul.
‎Îmi amintesc la interogatoriu
‎privirea lui
‎când a devenit clar că era suspect ‎pentru crimele prin împușcare.
‎„Stați așa! Ce? Credeți că eu am făcut-o? ‎Credeți că eu sunt? Nu!”
‎Ne-a spus că era pasionat de caz.
‎Mai văzusem reacții ale oamenilor ‎nevinovați și ale celor nevinovați
‎și am ridicat mâinile așa:
‎„Da, idiotul căzuse aiurea la mijloc.”
‎Am verificat alibiurile.
‎Am vorbit cu soția lui ‎și am descoperit câteva lucruri,
‎care, în câteva minute, ‎l-au absolvit de vină.
‎Fir-ar! Dacă era el,
‎l-am fi prins, iar toți ‎ar fi fost în siguranță.
‎Atacatorul pe care poliția ‎îl numește lunetist în serie
‎terorizează o regiune din Washington.
‎Putea împușca iar oricând…
‎Eram complet dezamăgiți ‎și simțeam că eșuasem,
‎fiindcă nu oprisem criminalii.
‎Am fi vrut să rezolvăm până acum, dar…
‎Oamenii erau îngroziți.
‎…ne străduim.
‎Nu se mai făceau ore de sport.
‎Nu mai erau pauze școlare.
‎Zece au fost împușcați, ‎opt sunt morți‎.
‎Un lunetist terorizează ‎zona Washingtonului.
‎Ultima victimă, Kenneth Bridges, ‎de 53 de ani.
‎Habar n-aveam unde va fi următorul atac.
‎Parcă încercam să ținem ‎niște nisip în mână.
‎Se strecoară mereu, nu poți să-l ții ‎și să faci ceva cu el.
‎8 OCTOMBRIE ‎14 OCTOMBRIE
‎Stăteam la masa de interogatoriu, ‎analizând piste,
‎iar agentul care stătea lângă mine ‎a primit un telefon
‎de la un alt agent
‎care era la un magazin Home Depot,
‎în magazin și auzise împușcături.
‎Soțul și cei trei băieți ai mei plecaseră
‎ca să meargă toți ‎la un magazin Home Depot.
‎M-am simțit înfricoșată ‎când am auzit „Home Depot în Virginia”.
‎Gândul că nu știam unde erau ‎m-a copleșit cât conduceam acolo.
‎Din fericire, au sunat: ‎„Suntem acasă, bine.”
‎„Asta voiam să știu. Pe curând!”
‎Am ajuns la fața locului și am mers ‎printr-o parcare imensă
‎către postul de comandă.
‎Mi-a sunat telefonul personal.
‎Era tata, din Los Angeles.
‎I-am zis: „Bună, tată! ‎Sunt bine. Totul e bine,
‎dar nu pot vorbi acum.”
‎„Știu că nu poți vorbi.
‎Te văd mergând prin parcare ‎la locul crimei.”
‎O altă femeie a fost omorâtă. ‎Poliția e sigură că…
‎Era panicat ‎fiindcă, dacă el mă vedea la știri,
‎și suspecții mă puteau vedea ‎și puteam fi împușcată.
‎Am simțit că-mi ia mintea foc.
‎Mi-am băgat telefonul în buzunar ‎gândindu-mă că avea dreptate
‎și că eram expuși atacatorului.
‎Mă gândeam mereu la asta ‎oricât mă împotriveam.
‎Nu anticipasem deloc, ‎când mi se repartizase acest caz,
‎nivelul de intensitate, anxietate și stres
‎pe care îl voi înfrunta.
‎14 OCTOMBRIE ‎19 OCTOMBRIE
‎Era sâmbătă seara.
‎Luam cina cu soția pentru prima oară
‎după o săptămână și jumătate.
‎Vorbeam despre lucrurile ‎prin care treceau copiii noștri
‎și am fost întrerupt de un telefon
‎că un alt atac avusese loc ‎în Ashland, Virginia.
‎Aveau probe care ne-ar fi putut ajuta ‎să rezolvăm cazul.
‎I-am spus soției ‎că trebuie să merg la muncă.
‎A acceptat foarte bine.
‎N-o să spun ce a spus ea, dar…
‎Orice om însurat știe.
‎JEFFREY HOPPER ‎19 OCT - 19.59
‎Jeffrey Hopper a suferit răni grave, ‎dar, din fericire, a supraviețuit.
‎El și soția lui călătoreau pe autostradă, ‎s-au oprit la cină,
‎când soția lui a auzit o bubuitură.
‎Credea că s-a auzit dinspre pădure.
‎Tehnicienii de la locul crimei au găsit ‎un bilet legat de copac
‎într-o învelitoare din plastic.
‎Da, îl pot citi.
‎„Pentru tine, dle Poliție. Zi-mi Dumnezeu! ‎Nu dați asta presei.
‎Dacă e mai important să oprești omorurile ‎decât să ne prinzi,
‎vei accepta cererile noastre, ‎care nu sunt negociabile.”
‎Voia să depunem zece milioane de dolari ‎într-un cont Bank of America
‎cu card bancar.
‎„Am încercat să te contactăm ‎pentru negocieri
‎fără niciun răspuns.”
‎Era un mare progres al cazului.
‎Puteam căuta momentul în care ar fi sunat,
‎ca să vedem dacă mai aflăm ceva.
‎Îl contactase pe ofițerul Derick…
‎care lucra în secția noastră de presă
‎și i-a spus lui Derick
‎că era implicat în împușcături, ‎jafuri și crime
‎care avusese loc în Alabama.
‎Inițial, anchetatorii au crezut
‎că nu părea să aibă legătură.
‎Atacul avusese loc la mulți km,
‎cu o lună înainte să înceapă totul ‎în comitatul Montgomery.
‎Dar puteai să dai o astfel de pistă ‎unui agent FBI
‎din Alabama,
‎iar el să caute informațiile.
‎Așadar, doi oameni plecau dintr-o firmă,
‎iar o persoană i-a urmărit, i-a împușcat,
‎a furat încasările firmei
‎și a luat-o la goană.
‎Dar suspectul avea
‎o revistă ‎Shooters.
‎În timp ce alerga, a scăpat revista.
‎Am vorbit cu detectivul despre proba ‎obținută la locul crimei
‎și a spus: „Am primit amprente ‎din catalog.”
‎Au verificat în sistemul lor ‎de identificare
‎fără rezultate.
‎Așa că am reverificat amprenta aceea ‎în baza de date națională, cu succes.
‎Amprentele îi aparțineau un băiat ‎de 17 ani, pe nume Lee Boyd Malvo.
‎Era un moment adevărat de revelație.
‎Aveam un indiciu.
‎Părea a fi un imigrant din Indiile de Vest ‎și fusese reținut
‎când a trecut granița dintre Canada și SUA
‎și a fost amprentat atunci.
‎L-au întrebat pe Malvo cu cine era. ‎A zis că e cu un bărbat mai în vârstă.
‎Acea persoană avea acte valide
‎și îl chema
‎John Allen Muhammad.
‎Eu cercetam toate informațiile
‎despre tot ce puteam ști despre Muhammad.
‎Făcuse armata ‎sub numele de John Allen Williams.
‎Avea un ordin de restricție
‎depus de fosta lui soție
‎ca să nu-și poată vedea copiii,
‎fiindcă-i răpise
‎mult timp.
‎Chiar am simțit,
‎din acel moment, că eram pe urmele ‎făptașilor și că o să-i prindem.
‎A fost unul dintre cele mai bune momente ‎din acele săptămâni,
‎când credeam că vom rezolva cazul.
‎Căutam informații în Virginia ‎și Washington,
‎în toate bazele naționale de date,
‎despre Muhammad.
‎Cea mai apreciată de noi
‎era un vehicul înmatriculat ‎pe numele lui John Allen Muhammad.
‎Era un Chevy Caprice albastru, ‎cumpărat în New Jersey.
‎Aveam un număr de înmatriculare, ‎un nume, două nume,
‎iar întrebarea mare a tuturor era
‎ce facem cu toate informațiile, ‎neștiind unde sunt?
‎Ne rugam să-l prindem ‎înainte să atace iar.
‎A fost împușcat un șofer de autobuz!
‎Mi-e frică. Trimiteți ajutoare, vă rog! ‎Sunt în autobuz.
‎Ești așa de aproape, ‎dar, de fapt, nu ești.
‎Mai aveam o victimă.
‎Cea mai mare presiune a fost ‎după acea împușcătură.
‎„Mișcă-te rapid! Rezolvă asta!
‎Adună ce e important și termină, ‎ca să-l găsim!”
‎19 OCTOMBRIE ‎23 OCTOMBRIE
‎S-a emis un ordin federal de arest…
‎Lucram în tura de noapte ‎și am văzut la TV-ul din biroul nostru.
‎Mașina pe care o caută e ‎o berlină vișinie sau albastră, Chevy.
‎Am fost surprins să aud ‎că am fi căutat un Caprice albastru,
‎fiindcă aveam multe piste ‎spre un camion alb.
‎Mă pregăteam să plec ‎din biroul grupului operativ.
‎Un supervizor al Unității Tactice
‎m-a oprit și mi-a zis: ‎„Nu pleca! Cred că au găsit mașina.”
‎Vorbea cu Poliția de Stat.
‎Mașina pe care o căutăm fusese văzută ‎în Washington, într-o parcare.
‎Credeau că era ocupată.
‎Nu știau dacă era ocupată.
‎Avea geamurile fumurii.
‎Am plecat de la grupul operativ.
‎Repede.
‎Nu voiam să fiu urmărit de presă,
‎deci, n-am pornit sirena.
‎Urma să ne întâlnim toți ‎la Poliția de Stat, lângă parcare.
‎Speram și mă rugam să fie mașina potrivită ‎și oamenii potriviți…
‎și să găsim dovezi în mașină,
‎care să-l învinovățească de atacuri.
‎Am ajuns în locul de lansare a misiunii.
‎Am vorbit cu căpitanul ‎care se ocupa de Poliția de Stat.
‎Ne-a zis că veniseră ‎forțele de intervenție,
‎ca să intre în pădure, să se apropie ‎de mașină, iar noi trebuia să așteptăm.
‎Așteptam cu nerăbdare confirmarea ‎că-i prinsesem.
‎Speram să nu existe niciun rănit ‎în timpul arestului.
‎Optsprezece secunde.
‎Îți trec multe prin minte.
‎Simți multă adrenalină.
‎Apoi, am primit un telefon.
‎Echipa tactică a spart cele două geamuri ‎de pe ambele părți ale mașinii.
‎I-au scos pe amândoi.
‎I-am văzut pe cei doi suspecți, ‎Muhammad și Malvo.
‎I-au pus pe amândoi în locuri diferite ‎de ambele laturi ale mașinii,
‎ca să nu poată comunica.
‎Era sticlă peste tot.
‎S-a făcut percheziția.
‎Era o gaură în portbagaj.
‎Te puteai târî în spate ‎ca să tragi cu arma.
‎Când ridicai bancheta din spate,
‎puteai vedea pușca acolo.
‎Părea că se terminase.
‎Deci…
‎- Ce credeți despre șeful Moose? ‎- Îl iubim!
‎Când am ieșit, am văzut
‎oameni care se bucurau, ‎copii cu pancarte.
‎Am fost toți surprinși.
‎Ne concentram la ce vom spune.
‎Mersi. Scuze pentru așteptare.
‎Doar în acea zi, presa n-a avut ‎multe întrebări.
‎Se bucurau să audă ce aveam de spus.
‎În 3 octombrie, Prem Kumar Walekar, ‎în comitatul Montgomery.
‎În 3 octombrie, Sarah Ramos, ‎în comitatul Montgomery.
‎A început să enumere toate victimele ‎și mi-au dat lacrimile.
‎Era o ușurare, ‎iar extenuarea își spunea cuvântul.
‎Ne rugăm pentru victimele ‎acestor împușcături. Mulțumesc.
‎Copiii mei se uitau la conferința de presă ‎și se uitau de la TV, la mine,
‎de la TV, la mine.
‎Și au spus: „Stai așa, mamă! L-ai prins!”
‎De ce plângi?”
‎Apoi, au spus: „Putem avea ‎pauze la școală acum!”
‎Săreau și băteau palma
‎și m-au întrebat: „Nu-i așa, mamă?”
‎Și am zis: „Da, puteți avea pauze acum.”
‎Era bucurie combinată cu toată emoția.
‎JOHN ALLEN MUHAMMAD ȘI LEE BOYD MALVO ‎AU UCIS 17 OAMENI ȘI AU RĂNIT ALȚI 10
‎LEE BOYD MALVO, DE 17 ANI, ‎A FOST CONDAMNAT PE VIAȚĂ FĂRĂ CAUȚIUNE
‎JOHN ALLEN MUHAMMAD A FOST CONDAMNAT ‎CU PEDEAPSA CAPITALĂ
‎A FOST EXECUTAT ÎN 2009
‎Subtitrarea: Daniel Onea